LÁSKA PROTI LŽI (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Přeložila Dagmar Dvořáková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-6000-3

Román o ženě, která uvěřila křivé přísaze

Sabina Stegmannová – okouzlující mladá žena, která se domnívá, že našla v atraktivním Tomášovi životní lásku. Ale pak ze dne na den pozná, že jeho sliby a vášnivé něžnosti byly jen zdáním…

Tomáš Beuren – krasavec, na kterého se vždycky smálo štěstí. Láska je pro něj pouze hrou, příjemným rozptýlením. Vůbec jej netrápí, že přivedl do neštěstí mladou ženu…

Dr. Stefan Frank – je v nejtěžších dnech Sabininou jedinou oporou. Ale může jí vrátit i důvěru v lidi? Dokáže znovu obnovit její víru v lásku a štěstí?

Pohyb, jímž položila sluchátko telefonu, prozrazoval zklamání a rostoucí bezradnost. Mladá žena se zamyšleně zadívala na jakýsi bod v dálce. To, co se dělo bezprostředně kolem ní, vůbec nevnímala.

Kdosi se prodíral kolem, strčil do ní a ve spěchu zamumlal jakousi omluvu.

„To nic,“ řekla Sabina. Vrátila se ke stolu, u kterého předtím seděla a čekala na Tomáše. Byla tady už přes hodinu!

Nechal ji? Zapomněl na schůzku? Zdržel se někde? Jak dlouho se ještě měla cvičit v trpělivosti?

Vypila poslední doušek ze sklenice. Lokál tady na předměstí se stále víc zaplňoval. Restaurace byla zřejmě oblíbeným místem schůzek. Pokud by tady chtěla na Tomáše skutečně čekat ještě déle, musela by si něco objednat.

Telefon zvedla jeho matka. Paní Beurenová se vždy chovala trochu povýšeně. Sabina byla přesvědčena, že Tomášova matka ji nemůže ani vystát. I když on tvrdil, že si to jen namlouvá.

„Ne, můj syn doma není. Ne, nevím, kam odjel. Nemohu vám pomoci, slečno Stegmannová.“

To bylo vše, co se od paní Beurenové dozvěděla. A jakým tónem to řekla! Tak unuděným tónem, ze kterého vždycky znělo: Jdete mi na nervy! Dejte mi laskavě pokoj!

Tomáš tvrdil, že je proti jeho matce zaujatá. A jinak toto téma pokud možno odbyl mávnutím ruky.

„Vždyť to není důležité,“ prohlašoval vždycky. A pak se smíchem dodával: „Důležitá jsi jenom ty.“

Sabina si povzdechla, když na to teď myslela.

„Proč zrovna dnes?“ mumlala sotva slyšitelně. „Proč mě nechá na holičkách, zrovna když ho nejvíc potřebuji?“

Mladý muž, který seděl – sám – u vedlejšího stolu, se k ní obrátil a s úšklebkem se zeptal:

„To myslíte mě?“

Neodpověděla mu. Pokoušela se ho vůbec nebrat na vědomí. Tvář jí ztuhla v masku a dívala se mimo něj. Muž pokrčil rameny a pak se zase věnoval své sklenici. Sabina se pokoušela uklidnit. Tohle by se člověku nemělo stát – aby začal na veřejnosti vyslovovat své myšlenky.

Kde jenom Tomáš vězí? Proč už konečně nejde? Nestalo se mu snad něco? Neměl nakonec nehodu?

Při těchto úvahách polévalo mladou ženu střídavě horko a chlad. Byla už tak neklidná, že nechtěla v lokále déle čekat. Poohlédla se po číšníkovi a poté, co si jí všimnul, naznačila, že si přeje zaplatit. Opustila restauraci. Venku se zhluboka nadechla. Bylo zima. Nasála zhluboka do plic čerstvý vzduch – pokud se tady ve městě o něčem takovém vůbec dalo mluvit. A teď? Kam? Mohla si vzít taxík a objíždět nemocnice a ptát se na Tomáše. V miliónovém městě? Kolik je tady asi nemocnic? To byl vskutku nesmyslný nápad. A vůbec, nevěřila, že by měl Tomáš nehodu. Pravděpodobnější bylo, že na schůzku prostě zapomněl. Nebylo by to poprvé, pomyslela si Sabina sklesle. V poslední době se to stalo nejméně třikrát. Na každou z těch příležitostí si vzpomínala docela přesně. Ale to čekala na Tomáše marně pokaždé doma v Polesí, v malém domku svých rodičů. To bylo cosi jiného. Bylo to sice taky zlé, ale ne tak deprimující jako dnes.

Objednal si mě a pak si mě nevyzvedl, pomyslela si. Tak je to. Přesně! Tomáš si mě sem objednal a pak mě nechal být.

Kráčela pomalu směrem k Leopoldské ulici. Měla pokažený den. Nechtělo se jí hledat Tomáše ani znova volat k Beurenovým.

Na nejbližší stanici metra sestoupila do „podzemí“ a čekala na vlak do města. Pořád se obírala svými myšlenkami. Aby vystoupila z vlaku na správné stanici a přestoupila dále na tramvaj do Polesí, to nevyžadovalo žádné zvláštní pozornosti. Šlo to jakoby samo, mechanicky.

„Jak to vypadáš?“ zeptala se paní Stegmannová, když její dcera vstoupila do domu.

Sabina sebou trhla. Matky, která stála v tmavé zadní části chodby, si nevšimla. Na ni samotnou dopadalo světlo z obývacího pokoje.

„Ahoj, mami,“ bylo vše, co ze sebe dostala. Co by se mělo odpovědět na dotaz „Jak to vypadáš?“

„Jak to, že už jsi tak brzy zpátky?“ zkusila to Káťa Stegmannová jinak. „Myslela jsem, že máš dnes večer schůzku s Tomášem.“

„Ano. Ale musel vyřídit jakousi obchodní záležitost. Jeho matka jej o to poprosila.“ Proč zalhala? Proč prostě neřekla, že ji Tomáš pustil k vodě? Aby jej chránila – nebo snad sebe?

„Ach tak, paní Beurenová to taky nemá lehké,“ povzdechla Káťa. „Tak brzy ztratit muže a muset se o všechno starat sama!“ Ale neznělo to zrovna soucitně. Znělo to spíš – závistivě. Beurenovi byli bohatí. A Káťa si doopravdy myslela: spravovat takový majetek – takové povinnosti bych se mileráda ujala.

Tomáš byl oficiálně stále ještě studentem. Změnil několikrát obor a zdálo se, že pořád ještě neví, co chce. Ale kdykoliv na to přišla řeč, tvrdil, že už to k nějakému konci dotáhne.

Možná ekonomika podniku. Možná ale taky dějiny umění. Byl totiž velice všestranný. A člověk s tak rozmanitým talentem to má nakonec mnohem složitější, než ten, kdo se jen musel šprtat a být rád, že se mu vůbec povede udělat zkoušky.

Tomášova logika byla občas velmi spletitá, ale Sabina se s ním o to nepřela. Odvykla si diskutovat na taková témata. Tomáš se hned cítil dotčený a kritiku své osoby snášel velmi špatně.

Sabina by nejraději hned vklouzla k sobě do pokoje, ale na to nebylo ani pomyšlení, protože teď se ještě ve dveřích obývacího pokoje objevil i otec. Díval se na ni skrze rámeček svých malých brýlí.

„Copak se stalo?“ chtěl vědět.

„A kdo říká, že se něco stalo?“ opáčila Sabina.

„Mám takový dojem… Nevypadáš zrovna šťastná.“

Co se dalo proboha na takovou poznámku odpovědět? Že je správná? Že se teď, když ji Tomáš nechal, cítí všelijak, jen ne šťastná? Vyloučeno! Na tohle téma s rodiči mluvit nemůže. Mají plno předsudků. A bez závažné příčiny své názory – nebo to, co za ně považují – ze dne na den mění. Jednou vynášejí Tomáše do nebe, jindy na něm nenajdou za mák dobrého.

Od počátku – táhlo Sabině hlavou – sledovali náš vztah s nedůvěrou. Byla jaksi pořád cítit. Občas jako by patřila mně, občas Tomášovi, ale většinou oběma.

Byla matce skoro vděčná za praktickou otázku, kterou jí položila: „Jedlas vůbec dnes večer něco?“

Sabina zavrtěla hlavou. Necítila hlad, ale ani ne odpor při myšlence, že by měla něco sníst. Když přizná, že má hlad, mohla by tím ihned vysvětlit, že tak špatně vypadá, O chvíli později už seděla za prostřeným stolem. Obývací pokoj a jídelna do sebe navzájem přecházely. Jinak tady v přízemí byla ještě chodba, kuchyň a takzvaná toaleta pro hosty. Byl to skromný domek, skromný jako jeho obyvatelé. Ne že by jej Káťa a Robert Stegmannovi nechtěli mít trochu luxusnější. Ale okolnosti už jednou byly takové, jaké byly, a kdopak ví, zda se na nich kdy co změní.

Možná, kdyby umřela teta Kristýna a odkázala jim něco ze svého majetku. Ale Kristýně Kreuzové, sestře zemřelé Kátiny matky a vdově po staviteli, bylo teprve šestašedesát a těšila se náramnému zdraví už dlouhá léta.

Sabina jedla, jako by měla vlčí hlad. K jídlu byly pečené brambory a frikadely, k tomu čerstvý hlávkový salát. Jednoduché, pořádné a chutné jídlo. Vařit její matka uměla, o tom nebylo pochyb.

Sabině samotné bylo divné, jak to, že jí tak chutná. Bylo to, jako by se s plnějším žaludkem stále více zbavovala nedobrých myšlenek, které ji v posledních hodinách napadaly.

Když zazvonil telefon, trhla sebou. Chvilku nato vyskočila, aby doběhla k telefonu, který stál v chodbě, dřív než otec. Srdce jí bušilo až v krku.

„To bude Tomáš!“ zavolala.

Ale nebyl to Tomáš. Byl to jeden z kolegů jejího otce, který se chtěl na cosi zeptat. Tomáš o sobě toho večera nedal vědět. Sabina byla vzhůru až do půlnoci, dveře svého pokoje pootevřené, aby nepřeslechla zvonění telefonu. A potom přes zármutek, nejistotu i touhu usnula.

***

Tomáš se neohlásil ani následujícího dne. Sabina se musela velmi namáhat, aby se dokázala soustředit na práci. Měla docela dobré místo ve správě jednoho strojírenského podniku. Nejprve byla v ústřední písárně, ale tam se jí líbilo méně. Ale teď tu sedí se dvěma kolegyněmi v marketingovém oddělení a píše jen pro čtyři lidi.

Proč se neozývá? ptala se znova a znova. Přece mu musí být jasné, že jsem nervózní a že čekám od něj nějaký vzkaz. Nejdřív mě nechá čekat a potom…

V téhle chvíli se ze svých myšlenek vytrhla, poněvadž se jí jedna ze spolupracovnic zeptala, jestli sní o Tomášovi. Do tváří se jí nahrnula krev. Vypadala teď docela jako hříšnice přistižená při činu. Obě z toho měly legraci. Smály se nahlas a z celého srdce. Sabina nakonec nevěděla, jak si pomoci, a tak na chvíli z místnosti odešla. Zamkla se na toaletě a několik minut plakala. Pak si opláchla obličej studenou vodou a upravila make-up. Když se vrátila, vytrestala obě kolegyně tím, že si jich vůbec nevšímala.

Pracovní doba se strašně vlekla. A když se konečně přiblížil konec, připadala si Sabina jako na pokraji propasti. Co teď? ptala se. Tomáš se pořád nehlásil. Nenapadlo ji nic jiného než zavolat Beurenovým.

Ohlásila se jedna ze služebných. Sabina se představila a zeptala se: „Mohla byste mne, prosím, spojit s Tomášem?“ Ulevilo se jí, že aspoň tentokrát nemusí hovořit s matkou.

„Ne, slečno Stegmannová. Bohužel ne. Pan Beuren tu není.“

„Och.“ A ví snad slečna, kde se Tomáš zdržuje? Anebo má snad alespoň nějaké tušení?

„Taky si nemyslím, že by se hned tak brzy vrátil,“ pokračovala služka důvěrně: „Myslím, že má nějakou schůzku s přáteli ve městě.“

Sabina už nekladla další otázky. Poděkovala za informaci a položila. S přáteli ve městě… To mohlo znamenat leccos.

Byl to podnik, který nezaručoval prakticky žádný úspěch, ale Sabina se přesto vydala Tomáše hledat. Jestliže se její milý sešel s přáteli někde v soukromí, nenajde ho, to jí bylo jasné. Byla ovšem řada podniků, které už touto dobou byly pěkně zaplněné a k jejichž pravidelným návštěvníkům patřil i Tomáš.

Napadlo ji, že ji dnes čekají doma. Takže rychle zatelefonovala a zalhala matce: „Mám schůzku s Tomášem, mami. S jídlem na mě nečekejte.“

Musela lhát. Nebo měla raději přiznat, že je zoufalá a musí bezpodmínečně najít Tomáše a zeptat se ho, co se vlastně děje? Vzít si taxík by bylo praktičtější, ale Sabina tu myšlenku zavrhla. Moc drahé. V prostředcích hromadné dopravy se vyznala, a když ujde nějaký ten kilometr pěšky, taky jí to neuškodí.

„Tomáš Beuren – ne, ten tady dnes nebyl.“

„Tomáše jsem neviděl už pár týdnů.“

„Možná teprve přijde. Proč se neposadíte a nedáte si něco?“

Tak a podobně to slyšela Sabina všude. Na chladný večer byla oblečená příliš nalehko. Mezitím se setmělo. Třásla se zimou a současně cítila horkost. Několikrát už byla blízka toho, že se vzdá, ale pokaždé zatnula zuby a v hledání pokračovala.

A pak měla konečně úspěch. Když už v něj opravdu nevěřila. Nejprve nechtěla věřit vlastním očím a bála se, že si s ní její smysly zahrávají. Ale byl to Tomáš, který seděl tam vzadu! Byl jako obvykle středem pozornosti společnosti a měl očividně báječnou náladu.

Sabina k němu popošla o dva kroky a pak se náhle zarazila. Udělalo se jí zle. Podlomila se jí kolena. Cítila, že se chvěje jako ptáček, kterého někdo chytil do dlaně.

Strach, pomyslela si. Já mám z Tomáše strach! Ale jak je to možné? Přece se nemohla bát člověka, kterého nade všechno milovala? Který byl pro ni důležitější než otec a matka a pro něhož by přinesla jakoukoliv oběť? Ne, to skutečně ne. Sabina potlačila ten zvláštní pocit, odehnala jej a pokračovala v chůzi.

Když byla od něj na dva tři metry, podíval se Tomáš směrem k ní. Přerušil v půlce větu, překvapeně se zatvářil a asi po vteřině se zeptal: „Co tady chceš?“

„Hledala jsem tě,“ odpověděla Sabina po pravdě.

Tomáš zavrtěl hlavou. Ústa našpulil do rezervovaného smíchu.

„Ty mě špehuješ?“ Bylo to neuvěřitelné! Co si vlastně myslí, když ho takhle blamuje před jeho přáteli. A mimochodem, blamuje i sebe samotnou. Co si teď má o něm celá společnost myslet? Že dluží Sabině Stegmannové vysvětlení svého chování a jednání?

„Já tě nešpehuju!“ protestovala bezmocně Sabina. „Byli jsme přece domluveni…“

„Cože jsme byli?“ vpadl jí Tomáš do řeči, zatímco si přiložil levou ruku k uchu, jako by špatně slyšel.

„Domluveni. Včera.“ Bože, všechno to ještě zamotávám. Každým slovem. „Čekala jsem na tebe přes hodinu. Tvoje matka…“

Tomáš bolestně zaúpěl. Podíval se na ni s předstíraným zděšením: „No ještě tohle! Jenom mi neříkej, že ses zase pohádala s mojí mámou!“

„Ovšemže ne. To se přece nikdy nestalo!“

„Že ne? Proč něco takového říkáš? Víš přece dobře, žes nejednou tu starou ženu přivedla k vzteku.“

Patřilo to sem? Určitě ne! Sabina se zoufale ptala, proč to všechno Tomáš dělá. Proto, aby ji ponížil nebo aby jí ublížil? Chtěl se předvést svým přátelům, jak si s ní umí poradit? Byl tak opilý, že nevěděl, co říká? Provinila se snad něčím, za co se jí teď mstí? Proč se jenom tak chová?

„Poslyš, holčičko, zapamatuj si jedno: já prostě nesnáším, když mě někdo špehuje! Chápeš to? Doufám, že ano!“

Sabina stála bez hlesnutí a zírala na Tomáše. Doufala, že se umoudří? Že vstane, vezme ji do náručí a s úsměvem řekne, že to byl všechno jen žert?

Opravdu špatný žert. Ale přijala by to, tím si byla jistá. Přijala by každý krok, který by jí pomohl překonat propast, která se náhle rozevřela mezi ní a Tomášem.

„Ty mi jdeš teda vážně na nervy!“ Tomáš udělal nafouknutý obličej. „Nestůj tady a nehleď na mě!“

Řekl toho ještě hodně. Vyjadřoval se hrubě a neurvale – jiný výraz se pro to nehodil. Sabina každopádně jiný nenašla. V hlavě jí vřelo. A občas se v tom klokotu ztrácel i jeho hlas. Pokoušely se o ni mdloby. Zašmátrala po něčem, čeho by se mohla přidržet. Nahmatala opěradlo židle.

Jako by se bránil, zvedl Tomáš ruce. Jeho hlas byl chladný a bodal.

„Ale ne! Vážně si tady nemusíš dělat pohodlí! Pro tentokrát už toho mám opravdu po krk. Buď tak hodná a pochop to!“

Co chce? Abych zmizela? Jinak se nedala jeho poznámka vysvětlit. Sabina se otočila a zamířila k východu. Oči měla zalité slzami a nebyla s to dát dohromady nějakou kloudnou myšlenku.

Nebylo proto divu, že zakopla. To už ale bylo venku za dveřmi. Pravděpodobně by upadla, kdyby ji nezachytily dvě silné paže.

„Hop!“ řekl mužský hlas.

„Ne tak zhurta, slečno!“

„Pusťte mě!“

„Ale vždyť to je Sabina! Sabina Stegmannová! Co tady děláš?“

Měla co dělat, aby muže přes slzy poznala. V hlase jí zazněl náznak otázky: „Petr?“

„No tak si na mě přece ještě vzpomínáš?“

Pár let spolu vyrůstali v sousedství. Jak už to bylo dávno! Petrovi rodiče pak koupili jiný, větší dům, na opačné straně Polesí. Potom už se potkávali velice málo.

Petr Bésold… Byl o tři čtyři roky starší než ona. Jednu dobu byla do něj zblázněná – v šesti nebo sedmi. Ale většinou se na něj musela zlobit. Byl zrovna tak hloupý jako ostatní kluci.

Petr ji odvedl o pár kroků dál – opatrně, jako by se bál, že by mohla znova zakopnout. Všimla si jeho starostlivého pohledu. Proč k čertu někam nezmizíš, pomyslela si a současně byla ráda, že se tu objevil. Protože potřebovala oporu. Cítila se nadobro ztracená. Tomáš jí svým jednáním vzal takříkajíc půdu pod nohama.

„Vypadáš opravdu zle, Sabino. Co se ti přihodilo?“

Nechtěla o tom mluvit. Prostě nemohla. Proto jen zavrtěla hlavou a vyhnula se jeho pohledu.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Petr. A protože ani tentokrát nedostal odpověď: „Domů?“

„Ano.“

„Mám tady nedaleko auto. Můžu tě odvézt.“

Přijala jeho nabídku. Cestou si umiňovala, že se musí zase začít ovládat, aby si rodiče hned nevšimli, co se stalo.

Cestou k autu i během jízdy samozřejmě cítila Petrovy zpola zkoumavé a zpola tázavé pohledy. Nereagovala na ně – a ani sama nevěděla, jak to přišlo, že se rozhovořila.

Zmínila se o Tomášovi.

„Tomáš Beuren? Toho znám.“

„Chodíme spolu už přes rok. Ale teď…“

„Byli jste v tom podniku spolu? A tys mu utekla?“

Sabina kývla hlavou. Váhavě, ale dosti podrobně vylíčila, jak se všechno sběhlo. Ještě nevěděla, proč to všechno Petrovi vykládá. Tak dobře se zase neznali. A vůbec, kdo jí zaručí, že to, s čím se mu tady teď svěřuje, Petr někde nevyzvoní? To by tak ještě chybělo! Beztoho se v Polesí o všem a o všech klevetí. Jak je jí to hnusné!

„Chudáku, Sabino,“ řekl Petr, když se odmlčela.

Ostře na něj vyjela: „Tu tvoji lítost si strč za klobouk! Ta mi nepomůže! A konečně to ani nechci!“

Petr se na ni podíval dlouhým zamyšleným pohledem. Nic neřekl.

***

Table of Contents

Úvod

Povídka