TO NENÍ ŽENA PRO TEBE (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Přeložila Dagmar Dvořáková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-6002-7

O mladé lásce a jednom skandálu v den zásnub

Už mnoho měsíců je chování Christiana Vogelera pro jeho přátele záhadou. Chris, kdysi oblíbený účastník všech večírků, se zcela stáhl do ústraní. Zdá se, že se z něj stal samotář. Co je důvodem takové změny? Nešťastná láska? Nebo snad dokonce nemoc? Christianovi rodiče žádají o radu doktora Franka, ale ani on jim nemůže v tomto případě pomoci. Potom však přichází den, kdy Christian sám prozradí své tajemství…

„Takže vyrážíme v pátek večer,“ ozvalo se ve sluchátku. „Pojedeš přece také, Christiane? Mohu ti slíbit už teď, že to bude vzrušující víkend!“

„Ne, nepojedu,“ odvětil Christian Vogeler.

Ve druhém aparátu bylo několik sekund ticho. Potom se ve sluchátku ozvalo zklamané: „Aha, tak ty s námi nepojedeš.“ Hlas vyčítavě pokračoval: „Mohl by ses zase někdy odvázat, když to vypadá zajímavě. Co se s tebou vlastně stalo?“

„Nemusíš si o mne dělat žádné starosti,“ prohodil Christian lehce. „Jenom prostě nemám chuť strávit celý víkend ve společnosti lidí, z nichž polovinu vůbec neznám a které s největší pravděpodobností nebudu moci ani cítit.“

„Ty že bys nemohl ani cítit nějaké děvče? Nebo ženu?“ Přítel na druhém konci vedení byl poněkud vlezlý.

Christian mu to však neměl za zlé. Pobaveně se zasmál a potom odvětil: „Pro takový způsob ženskosti nemám moc pochopení. Ale to vlastně asi víš.“

Jeho protějšek se ještě snažil ho přemluvit. Ještě několik minut Christiana přemlouval, ale pak to vzdal. Všechno bylo marné.

Ve svých dvaceti šesti letech, díky svému oslnivému zjevu, inteligenci, dobrosrdečnosti a také s ohledem na skutečnost, že pocházel z velmi majetné rodiny, představoval Christian pro nesčíslný zástup vdavekchtivých dcer přímo vzor vhodného zetě.

Ale mnozí už jej považovali za ztracený případ. Neboť Christian sice byl šarmantní a už léta pobýval v Polesí a okolí, ale žádná z ženských bytostí by o sobě nemohla prohlašovat, že si nějakým způsobem naklonila Christianovo srdce. Ze začátku, asi před čtyřmi lety, věřili jeho přátelé a příbuzní v existenci nějaké tajné romance. Christian byl na všech svých cestách horlivě sledován. Ale nikdy, ani jednou jedinkrát, nevedlo tohle tajné pátrání k nějakému cíli. Neexistovaly žádné tajné schůzky. Kdykoliv Christian opustil rozlehlý pozemek, na kterém se rozkládala nádherná vila Vogelerovy rodiny, byla jeho cílem univerzita nebo klub. Setkával se s přáteli nebo nakupoval.

Co se jen stalo? Proč se tak najednou začal Christian ve věku dvaadvaceti let stranit žen?

Objevili se přirozeně lidé, kteří se ho na to bez obalu zeptali přímo. Se šarmem sobě vlastním, přesto však zcela nekompromisně je Christian upozornil, že se o tomhle tématu nemíní bavit.

Existovalo nějaké velké, hluboké zklamání, které mnozí považovali za jediné logické vysvětlení? Ale kdo potom byla ta neznámá, která Christiana tak zranila, že nechtěl nebo nemohl navázat jiný vztah? Museli by ji přece jednou najít, v tom se všichni shodli. Ale ať hledali, jak chtěli, neobjevili v Christianově blízkosti žádnou ženu, která by mu byla tak blízká, že by snad mohla být prapříčinou jeho podivuhodného vztahu k ženám. Žil téměř jako mnich, s tím se nakonec museli všichni smířit.

Čtyři roky jsou dlouhá doba. Nakonec ustaly pokusy hledat příčiny Christianova jednání a Christianovo okolí se omezilo na pokusy vytrhnout Christiana z jeho dobrovolné izolace. Samozřejmě se průběžně účastnil společenského života, ale nikdy nevybočil z určitých mezí.

Nejkrásnější dívky a ženy, hodné největší pozornosti, pořádaly často na atraktivního muže úplný hon. Cítily jeho rezervovanost jako výzvu. Zatím však žádná z nich neuspěla.

Věra a Klaus Vogelerovi měli jen tohoto jediného syna. Christian vyrostl jako jedináček, se všemi klady i zápory této role. Jeho rodiče byli vzdělaní, velkorysí lidé, pro které byla osobní svoboda zvlášť důležitou hodnotou. Bylo jen pochopitelné, že tutéž osobní svobodu dopřáli i svému synovi.

Poslední dobou však stále citelněji naráželi na její hranice. Bylo pro ně stále obtížnější nechat Christiana jít vlastní cestou a neplést se mu do jeho záležitostí.

„Kdyby aspoň někdy něco řekl,“ vzdychala Věra, která ve svých devětačtyřiceti letech vypadala stále ještě vysloveně mladistvě. Ustaraně se zadívala na svého muže.

„Nemůžeme jej k ničemu nutit,“ odvětil Klaus. „Odmítá všechny pokusy o jakoukoliv diskusi na toto téma.“

„Teď, když ukončil studium… A vůbec – myslím, že má ten správný věk na ženění.“

Klaus mlčel.

„Jsi snad jiného názoru, miláčku?“

„Ne, to nejsem. Byl bych moc rád, kdyby si náš syn založil svoji vlastní rodinu.“ Jemný úsměv přelétl jeho tváří. Vypadal zase tak, jako vypadal v Christianově věku. Ženatý, a k tomu mladý a pyšný otec.

Christian měl mít aspoň ještě dva sourozence, na tom se s Věrou shodli. Ale nestalo se tak. Věra už nikdy nepřišla do jiného stavu, ačkoliv lékaři, které žádali o radu, nikdy nenašli žádnou organickou poruchu na jeho či na její straně.

„A co když se nikdy neožení?“ zeptala se Věra deprimovaně.

„Nemohli bychom na tom nic změnit,“ zazněla odpověď. Klaus doplnil i to, co bylo pro oba tak samozřejmé, že by to ani nemuselo být vysloveno. „Nemůžeme ho přece nutit!“

„Ne, to nemůžeme,“ uzavřela Věra.

Oba se na chvíli oddali plně svým myšlenkám, které se navzájem velmi podobaly. Více než čtvrtstoletí společného života je provázela už téměř nevyhnutelná vysoká míra vzájemného porozumění.

„Myslíš, že někdy tohle tajemství rozluštíme?“ zeptala se nakonec Věra.

Také Klaus byl přesvědčen o tom, že tu existovalo nějaké tajemství. Pokrčil rameny a nechal se slyšet: „Nevím. Musíme prostě čekat.“

„Ale je to těžké,“ ozvala se Věra poraženě. „Čím déle to trvá, tím je to pro mne těžší.“

„Pro mne také. Ale co můžeme dělat? Zase Christiana špehovat? To se mi nelíbilo už tehdy, když ty změny tak náhle přišly a znepokojovaly nás. Nemohl bych něco takového dělat ještě jednou.“

„Také to vlastně nic nepřineslo,“ zamumlala Věra.

I když měla o svého jediného syna starost, neovlivnilo to nijak jejich společný život. Stáli uprostřed života, měli rozličné povinnosti a úzký okruh přátel. Ve vile Vogelerových byly jako předtím pořádány mnohé slavnosti, na které být pozván bylo obecně pokládáno za vyznamenání.

Čas od času se na těchto večírcích, plesech, letních slavnostech nebo slavnostních příležitostech objevil i Christian, ale kdykoliv se o něčem takovém právě jednalo, měl nějaké jiné povinnosti nebo prostě a jednoduše neměl chuť.

Ta ho například přešla vždy, když se hosté snažili příliš dotěrně zjistit, kde má přítelkyni anebo s kým teď vlastně chodí. Nejhorší byli ti, kteří se tvářili, jako by nic nevěděli, a svoji hranou nevědomost záměrně zdůrazňovali ještě okatěji. Komediantská šmíra! V takových případech zapomínal Christian na svůj vrozený šarm a přirozenou zdvořilost a stával se nepříjemným.

Ale nestávalo se často, že by jej někdo takovým způsobem vyprovokoval. Obyčejně Christianovi stačilo, že nechal otázky elegantně vyznít do prázdna. Na šestadvacetiletého člověka měl v sobě podivuhodnou sebejistotu, bez toho, aby působil arogantně.

Když se jednoho květnového večera vracel asi v osm hodin večer domů, čekalo jej tam překvapení. Matka mu spěchala v ústrety, sotva vstoupil do rozlehlé haly, která se vypínala do výše dvou poschodí.

„Christiane, hádej, kdo je tady!“ Její oči zářily radostí.

„Nemám ani ponětí, mami.“

„Dagmar Richterová!“ Věra se s očekáváním zadívala na svého syna.

„Dagmar.“ Christian se usmál, když opakoval její jméno.

„Tak pojď přece! Už je celá netrpělivá. Víš vůbec, jak dlouho jste se neviděli?“

Christian ani nepotřeboval počítat: „Už je to skoro dvanáct let.“ Bylo mu tenkrát čtrnáct a Dagmar byla jeho první velká láska. Její rodina tehdy odjela do Jižní Ameriky, kde Richterovi vlastnili rozsáhlé pozemky. Nějakou dobu si pak ještě Dagmar s Christianem psali, ale potom to nějak skončilo. Ještě nezralé city odloučení nevydržely.

Christian samozřejmě vycítil, jakými myšlenkami se teď matka zabývá a jaká očekávání tohle setkání přineslo. Bezmála zavrtěl hlavou. Teď stál najednou před Dagmar a byl několik sekund úplně zmaten. Vůbec se nepodobala tomu děvčeti samá noha a samá ruka, které si pamatoval. Vyrostla z ní nádherná žena.

„Christiane!“ Její hlas měl lehký cizí přízvuk. Bez okolků přistoupila ke Christianovi a objala jej. Opětoval objetí. Dojati a plni nadějí sledovali celou scénu Věra s Klausem.

***

Byl příliš tlustý a nemohl popadnout dech. Jeho obličej se růžově rozsvítil jako čílko dobře napapaného miminka. S funěním klesl proti doktoru Frankovi, přátelsky se usmál a vysvětloval: „Vlastně jsem k vám ani nechtěl chodit, pane doktore, ale minulý týden jsem několikrát ztratil vědomí. A tak jsem si řekl: Přece musí mít nějakou příčinu, že jsem tak najednou mimo provoz. Snad by se na to měl podívat doktor, jestli se nějaká příčina nenajde.“

Dnes byl pátek. Ztráty vědomí se tedy objevovaly pravděpodobně celý týden nebo snad i déle. Doktor Frank pronesl rozhodně: „Hodně dlouho jste se zanedbával, pane Kalbe.“ Letmý pohled do zdravotní karty mu prozradil, že se starý pán za celý minulý rok ani jednou neukázal v ordinaci.

„Mohu vám něco navrhnout, pane doktore?“ Justus Kalb si odpověděl na otázku sám. „Ne.“ Pokračoval: „Jste sympatický muž, ale já nemám rád doktory. Mnozí z nich jsou stejně mastičkáři. Páni důležití. Máte snad důvěru ve své kolegy? Nu, nechme toho, nechci vás vést k prolhanosti.“

„Žádný strach, takové nebezpečí mi nehrozí. Ano, důvěřuji svým kolegům. I když vím, že i v mé profesi existují černé ovce, jako všude.“

Z toho, jak se Justus Kalb tvářil, bylo zřejmé, že se snaží vyhrotit rozhovor ke konfliktu. Doktor Frank jej znal už roky a nenechal se strhnout, na nedorozumění teď nebyl čas. Poprosil pacienta, aby se ve vedlejší místnosti za asistence sestry Marty podrobil vyšetření.

Už dříve odebral panu Kalbovi vzorek krve na rozbor a nechal udělat i rozbor moči.

„Vaše játra nejsou zrovna v nejlepším stavu, pane Kalbe,“ ozval se doktor Frank během prohlídky.

„Já jsem spokojen,“ opáčil starý pán umíněně.

Lékař nerušeně pokračoval: „Příliš mnoho jíte. A pijete příliš mnoho alkoholu. Vůbec bych se nedivil, kdyby laboratorní testy potvrdily, že vaše látková výměna je v naprostém rozkladu.“ O něčem takovém byl pevně přesvědčen.

„Nepokoušejte se připravit starého muže o jediné požitky, které mu ještě zbyly,“ ozval se varovně pan Justus.

„Nechci vás připravit vůbec o nic. Ale musí se to brát s rozumem. Jinak ze starého muže těžko bude muž ještě o trochu starší.“

„Doktore Franku!“ Hlas zněl dotčeně. „Žádnou paniku! Nesnažte se mne ještě rozčílit. Až do dneška jsem ve vás vkládal velké naděje!“

„Nepřišel jste sem přece proto, abych se vám snažil něco namlouvat, pane Kalbe. Váš celkový zdravotní stav opravdu není dobrý. Vůbec bych se nedivil, kdyby vám selhal krevní oběh.“

„Můj krevní oběh? Co ten má co společného s látkovou výměnou? Nikdy jsem potíže s krevním oběhem neměl! Můj krevní tlak byl přímo ukázkový.“

„Důraz spočívá na tom ,byl‘. Co myslíte, že znamenalo vaše bezvědomí v průběhu minulého týdne?“

„Bezvědomí,“ opakoval Justus Kalb s protestem v hlase. „To přece nebylo bezvědomí.“

„A co?“

„Byl jsem jen na chvíli mimo. Duševní výpadek, myslím.“

Pod upřeným pohledem doktora Franka však znejistěl.

„Vy žijete sám, že?“ otázal se lékař.

„Žiji sám od té doby, co mne opustila žena. A to už je skoro víc než dvacet let.“ Starý pán se ušklíbl a dodal: „Ještě dneska každoročně slavím den svého osvobození. Moje žena byla čarodějnice. Ale přišel den, dobrý den, kdy ode mne odešla.“

„Kdo se o vás stará, pane Kalbe?“ Doktor Frank nepřistoupil na žoviální tón svého pacienta.

„Já sám. A zvládám to všechno velmi dobře. Nemám žádné problémy.“

Lékař takové řeči znal. Měl i jiné staré a starší lidi, kteří byli pevně přesvědčeni o tom, že nepotřebují žádnou cizí pomoc, a vůbec nepostřehli, že postupně zcela zpustli. V případě pana Justuse Kalba vyšlo najevo, že je živ výlučně chlebem a párky. Neměl rád hospodská jídla, nechtěl ale ani ztrácet čas vařením doma. Jeho způsob stravování byl absolutně jednostranný. K tomu se přidávalo ještě to, že příliš mnoho pil, daleko více, než jeho poškozená játra snášela.

Doktor Frank promluvil svému pacientovi důkladně do duše. Vyložil mu prostými a jednoduchými slovy, jak by mohl bez velkého přemáhání a trápení změnit styl života.

Justus byl už přístupnější než ze začátku. Ale v jednom s ním nebyla řeč: „Svůj domeček neopustím. Nepůjdu do žádného starobince nebo útulku a cizího člověka doma taky mít nechci.“

„A až váš krevní oběh zase jednou selže? Až zase ztratíte vědomí, o něco se uhodíte, zůstanete ležet sám bez toho, aby vám někdo mohl pomoci?“

Justus zřejmě tuto otázku očekával, protože bez nejmenšího zaváhání odvětil: „To už je osud. Konec. Tečka.“

Doktor Frank věděl, že nemá šanci starého muže přesvědčit. Snad se najde nějaký způsob, jak ho přivést k rozumu. Ale takovou cestu je potřebné nejdříve nalézt, a k tomu bude zapotřebí spousta trpělivosti. Stefan řekl: „Uvidíme se zase příští týden, pane Kalbe, až budou hotovy všechny laboratorní zkoušky.“

„Starý umíněnec,“ zamumlala si sama pro sebe sestra Marta poté, co doprovodila pacienta až ke dveřím.

V jejím hlase se však ozvala i nepřeslechnutelná dávka sympatie.

Věra Vogelerová byla další pacientkou, která dnes navštívila doktora Franka. Musela nějakou dobu počkat, protože doktor Frank věnoval panu Kalbovi více času, než původně předpokládal.

„Jak se vám daří, paní Vogelerová?“ zeptal se lékař přátelsky, když ji pozdravil hned u dveří ordinace.

„To víte, přechod. Ale jinak si nemohu stěžovat.“

Věra si stěžovala na obvyklé problémy žen jejího věku, bolesti hlavy, nervozitu, skleslost, unavenost, návaly horka a pocení.

S ohledem na Věřin typ, její zdravotní stav a s ohledem na obecné lékařské odhady se začalo Věřino klimakterium poměrně brzy. Problémy měla už rok. Jejich intenzita se však nijak nezvyšovala.

Doktor Frank se držel zásady, že nejlepší lékařská péče v takových případech je žádná péče. Bylo hlavně nutné uklidnit pacientku a stále jí připomínat, že všechny změny, které se dějí v jejím těle, jsou důsledky naprosto přirozeného vývoje.

Dnešního dne však měl doktor Frank dojem, že s ním chce paní Vogelerová probrat nějaké zvláštní, nové téma. Měla něco na srdci. Jedná se o jejího muže? Klaus Vogeler se neukázal v jeho ordinaci už celá léta. Stefan Frank věděl, že nenavštěvuje ani jiného lékaře.

Dojem byl správný, Věra se však nestrachovala o muže, ale o syna.

„Znáte přece Christiana, pane doktore,“ mezi touto a další větou si Věra hluboce povzdychla. „Co si o něm myslíte? Jak se vám jeví? Myslíte si, že je normální?“

„Normální? Nemám žádný důvod, abych o něčem takovém pochyboval. Ostatně si myslím, že máte všechny důvody k tomu, abyste na svého syna byli pyšní. A určitě také jste.“

„Ano, samozřejmě, jsme na něho pyšní.“ Jemný úsměv rozjasnil Věřinu tvář. „Ale jeho uzavřenost vůči druhému pohlaví… Nerozumím tomu, pane doktore. Před lety, zcela náhle, i když jsme si toho samozřejmě hned nevšimli, ztratil Christian veškerý zájem o ženy.“

„Skutečně?“

„Uvažovali jsme o všech jen myslitelných příčinách. Nejdříve jsme samozřejmě předpokládali nějakou nešťastnou lásku, nějaké velké zklamání.“ Věra udělala pauzu a zapřemýšlela se. Potřásla hlavou. „Ale on není vůbec nešťastný! Naopak, když na to dnes tak vzpomínám, Christian právě v posledních letech působí neobyčejně spokojeným a šťastným dojmem. Někdy vypadá, jako by se úplně vznášel.“

„Tajná láska,“ navrhl doktor Frank.

Věra okamžitě začala odporovat: „Vyloučeno. Naprosto vyloučeno!“

„Proč jste si tak jistá, paní Vogelerová?“

Věra se zarděla, ale přinutila se přiznat pravdu.

„Dělali jsme si o něho takové starosti, můj muž a já, že jsme ho jeden čas sledovali na každém kroku. Kdyby existoval někdo, s kým by se stýkal, určitě bychom na to přišli.“

Tichý smích doktora Franka měl lehce pobavený nádech. Věra se na něj dotčeně podívala. „Čemu se smějete?“ zeptala se.

„Víte, vždy mne pobaví ti otcové a matky, kteří si myslí, že mohou vědět všechno o svých dětech. A znovu vždycky vyjde najevo, že děti, ať už dospívající nebo dospělé, mají svá tajemství. A vůbec ne malá.“

Věra se v pochybách zadívala na doktora Franka. Chvíli přemýšlela o jeho slovech. Postupně v ní začala klíčit naděje. Bylo to ostatně možné pozorovat i v jejím obličeji. „Máme přece jen jeho. Víte přece, že naše snahy mít další děti se nepodařilo uskutečnit. Začali jsme se tedy brzy těšit na vnoučata.“

Lékař přikývl. Tohle téma spolu už nejednou probírali. Důkladně. A on ji varoval před tím, aby se upnula na něco, co nemůže sama ovlivnit. Jenom Christian sám se mohl rozhodnout, zda a kdy se ožení. A jen on a jeho partnerka se mohli rozhodnout, zda, kdy a kolik dětí vůbec budou mít.

Doktor Frank jí to dnes připomenul. Ale Věra nebyla ochotná na něco takového přistoupit. Byla znovu naplněna novou nadějí, kterou v ní doktor Frank probudil.

„Snad má přece jen nějaké tajemství. Ach, to by bylo krásné. Jenom se ptám, proč si Christian myslí, že musí něco takového uchovávat v tajnosti.“

Ani tohle jí doktor Frank nemohl prozradit. Věra přemýšlivě řekla: „Víte, před několika dny k nám přišla k našemu velkému překvapení na návštěvu dívka, která odjela kdysi se svými rodiči do Jižní Ameriky. Dagmar je o rok mladší než Christian a kdysi se oba strašlivě milovali. Tak romanticky a nevinně, jak to dokážou jen děti. A když se teď oba náhodou setkali, myslela jsem si…“

Zmlkla a udělala neurčité gesto rukou. „Samozřejmě to byl nesmysl,“ uzavřela věcně. „Ale už jsem na to přišla. Oba jsou teď dospělí a své velké lásce se jen smějí. Byla jsem opravdu smutná.“

***

Table of Contents

Úvod

Povídka