UNESLI MI DÍTĚ (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Přeložila Dagmar Dvořáková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-6006-5

Je mu pět let a potřebuje pravidelné dávky léků, ale to únosci netuší

Tomáši Kampenovi je pět let. Je to živý hoch, který dělá svým rodičům jen samou radost. Ale jednoho dne je náhle po štěstí: Tomášovi rodiče mluví o rozvodu a doktor Frank zjistí vážné onemocnění na chlapcově noze. Vše, co bylo dosud dobré a krásné, najednou neexistuje. Smutný je nejen Tomáš, ale i jeho matka pláče každou noc. A její neštěstí se zdá být dovršeno, když nemocné dítě zmizí…

Julie čekala před ordinací lékaře v Polesí už téměř hodinu. Pořád se dívala nervózně na hodiny a pokaždé tlumeně vzdychla. Zdálo se, že jejímu synovi Tomášovi utíká čas docela rychle. Listoval si v jakémsi komiksu, a když se dostal až na konec, začal zase od začátku. I Julie se pokoušela rozptýlit se četbou časopisu, ale nedařilo se jí to. Nakonec vstala, aby se sestry Marty zeptala, jak dlouho to ještě může trvat.

„No,“ odpověděla sestra v přijímací kanceláři, „dnes se nám celé to plánování pěkně zamotalo. Lituji, paní Kampenová. Bylo by líp, kdybyste mohla přijít někdy jindy.“

„To ne, vždyť už jsem tady čekala hodinu.“ Povzdechla si. „Můj šéf se na mě už určitě hněvá, jako bych ho slyšela.“

„Nechcete si od nás zatelefonovat?“

„Ne, ne, to by k ničemu nebylo.“ Julie se pokusila o optimistický úsměv. „Možná, že už půjdu na řadu brzy.“

„Podívám se, jestli bych pro vás něco nemohla udělat,“ odpověděla sestra Marta tlumeným hlasem. „Ale neprozraďte mě.“

„To by bylo od vás moc milé, sestro Marto.“ I Julie teď šeptala. Potom opět odešla do čekárny.

Dlouholetá asistentka doktora Franka se za mladou ženou zamyšleně dívala. Julie Kampenová to nemá lehké, to Marta věděla. Od té doby, co žila odloučeně od manžela, zůstalo toho na ni moc: zaměstnání, výchova chlapce – a velký rodinný dům v Kaštanové ulici, který se také musel udržovat. A před nějakou dobou k sobě vzala ještě svou babičku, která měla ovšem velké potíže s chozením a nebyla tedy Julii v ničem nápomocná.

Když se sestra Marta přesvědčila, že ostatní pacienty nijak nepoškodí, když vezme na řadu dříve Julii, rozhodla se to učinit. Pan Bogner a pan Weirich byli důchodci. Chodili vždycky spolu, protože bydleli ve stejném domě. A čas i bez toho trávili hrou v šachy. Nosili s sebou stále malou krabičku a při každé vhodné i nevhodné příležitosti začínali partii. Oba byli plně zabráni do hry. Paní Kranichová trávila u lékaře také mnoho času. Přicházela týden co týden a byla tak trošku hypochondr. Ta může také počkat. A zamilovaný párek, který si už hodinu hleděl do očí, se také určitě nebude zlobit, když v této činnosti bude moci pokračovat ještě nějakou chvíli.

Když Julie zaslechla své jméno, rychle vstala. Marta na ni mrkla.

„Díky,“ špitla Julie. Umínila si, že sestře příště přinese nějakou sladkou odměnu, protože věděla, že asistentka doktora Franka je mlsoun.

Stefan Frank oba pacienty velmi srdečně pozdravil. Malý Tomáš se na pana doktora díval celý rozzářený. Ani by ho nenapadlo mít z doktora Franka strach.

„Dobrý den, pane doktore!“ Julie vděčně přijala nabídnutou židli, zatímco Tomáš se začal zajímat o dřevěné figurky, které stály na poličce a na které právě tak rukou dosáhl.

„Tomáši, prosím tě!“ pronesla Julie káravým tónem.

„Jen ho nechte,“ řekl Stefan s mírným úsměvem. „Ty hračky jsou dost pevné. Jenom si je vem, Tomáši. A pak si s nimi trochu pohrajeme.“ Obrátil se k mladé ženě. „Co pro vás mohu, Julie, udělat?“

„S Tomášem není něco v pořádku,“ řekla ustaraně. „Nechápu, co mu je. Vždycky to byl takový čiperný kluk. Teď mi často připadá malátný a ne ve své kůži. Navíc mívá občas teploty. To se mi vůbec nelíbí. Večer mu naměřím devětatřicet a za dva dny zase horečka zmizí, a přitom žádné další příznaky. Ale to přece není normální, pane doktore!“

„To ne, Julie,“ přiznal Stefan. „Ihned ho prohlédnu.“

Doktor Frank si dal na vyšetření malého pacienta záležet. Poslechl si plíce, srdce, podíval se do krku a do uší. Pak Julii navrhl, že dá udělat sedimentaci a krevní obraz. „To může ukázat nějaké skryté onemocnění.“

Stefan stiskl tlačítko dorozumívacího zařízení. „Sestro Marto, mohla byste sem na moment?“

O chvilku později kulaťoučká sestra vešla a sehnula se k chlapci.

„Potřebujeme trochu krve,“ řekl doktor Frank své pomocnici.

„Tak pojď, Tomášku. Teď ti něco ukážu.“ Chlapec ji ochotně následoval.

„Neměla bych být raději u toho?“ Julie se kousla do spodního rtu.

„Jen s ním nechte sestru Martu o samotě. Umí to s dětmi náramně. A mám takovou zkušenost, že děti jsou daleko lítostivější, když je vedle někdo z rodičů. Když si s ním Marta nebude vědět rady, můžeme vždycky zasáhnout. Ale injekční stříkačku ovládá daleko líp než já, věřte mi.“

Julie vzdychla. „Asi jsem příliš vystrašená,“ řekla.

„Jak je vaší babičce?“

„Pořád si stěžuje, že nemá v nohách cit.“

„Na poruchy krevního oběhu si bude muset zvyknout. Ale začátkem týdne se u vás můžu zastavit…“

„Ano, to by bylo výborné.“ Julie souhlasně přikývla.

„A jak se vede vám?“

Julie se hořce pousmála. „Pořád stejně. Plno práce, radosti málo. Občas se ptám, jestli se všechna ta dřina vlastně vyplatí.“

Julie se vdala ve dvaadvaceti za mladého redaktora místních novin. Brzy po svatbě přišla náhle najednou o oba rodiče, kteří zahynuli při autonehodě. Narození syna tuto ztrátu alespoň trochu zmírnilo. Zdálo se, že manželství je velice šťastné. Julie i nadále pracovala jako sekretářka, třebaže jen na poloviční úvazek. Vždycky říkala, že nějakou práci mimo dům potřebuje. A její muž s tím souhlasil. Když byla Julie v kanceláři, trávil Tomáš čas ve školce.

Pak se ale stalo něco, co zničilo štěstí tohoto vztahu. Co to bylo, to Julie doktoru Frankovi neřekla. A lékař se ani neptal. Pokud bude mít něco na srdci, poví mu to sama. Dieter Kampen se odstěhoval z domu. Od té doby žili manželé odloučeně, ale dosud se nerozvedli.

Sestra Marta přivedla Tomáše nazpět. Celý zářil, protože mu dala za odměnu malou čokoládu.

„No, bolelo to?“ ptala se Julie a mile se na chlapce usmála.

„Vůbec ne, mami! Podívej, co mám.“ Zvedl nakousnutou tabulku čokolády. „Chceš taky?“

„Ne, děkuji.“

„A vy, pane doktore?“

„Já také ne. Jen si dej.“ Stefan se pousmál.

Pak se opět obrátil k chlapcově matce. „Zavolám vám, až budu mít výsledky. A příští týden se zastavím u vás. Pozdravujte ode mne babičku.“

Když Julie opouštěla se synem ordinaci, cítila úlevu. Alespoň starost o syna teď mohla sdílet s lékařem z Polesí. A to už byla pro ni značná pomoc.

***

Uršula Lindnerová seděla v jídelně lesního hotelu v Polesí. Neměla vůbec hlad ani chuť, ale přesto si vzala krajíček chleba a rozetřela si na něj malinký kousíček másla. Tuto noc spala velice špatně. Možná proto, že večer předtím zase tak dlouho pracovala. Zuzana Ábelová, majitelka hotelu, přišla k jejímu stolu a přisedla si.

„Dáš si se mnou kávu?“ zeptala se Uršula.

„Ne, pro dnešní dopoledne už mám dost. Ale budu ti dělat trochu společnost. On ještě spí?“

„Myslím, že ne.“ Uršula se usmála. „Už určitě zase sedí nad prací.“

„Někdy mám takový dojem, že má velice naspěch,“ zamyšleně řekla Zuzana. „Jo, abych nezapomněla, dnes večer přijde Stefan. Rádi bychom spolu povečeřeli a pak si uděláme hezký večer. Samozřejmě i s vámi dvěma.“

„Nemám nic proti.“ Uršula Lindnerová byla atraktivní mladá žena.

„Vypadá jako Kleopatra,“ říkával ministr ve výslužbě Jan Gerlach. Už několik měsíců bydlel zde v hotelu. Zuzana Ábelova ho u sebe ráda uvítala, protože tento bývalý ministr hospodářství byl její strýc. A samozřejmě i Uršulu Lindnerovou, jeho osobní sekretářku, která od rána do večera přepisovala do stroje jeho paměti.

Zuzana měla ovšem občas podezření, že mezi nimi je víc než jen zaměstnanecký poměr. Oba si zřejmě báječně rozuměli. Občas se k sobě chovali trochu ironicky, ale nikdy si neubližovali.

Zuzana samozřejmě do strýcových osobních záležitostí nikdy nemluvila, ačkoliv to bylo na pováženou, když mezi ministrem a jeho sekretářkou existovala jistá náklonnost. Protože Zuzanině strýci bylo šedesát a Uršule dvacet šest. Zuzaně se ale hezká, mladá a navíc ještě velmi šikovná žena líbila.

„Jak pokračujete s prací?“ ptala se Zuzana.

„Jan dočista přepsal poslední kapitolu a mám dojem, že s ní pořád ještě není spokojen. Ale to nevadí. Má čas a může si s každým slovíčkem hrát tak dlouho, dokud přesně nesedí.“

„Kde jste se vlastně poznali?“ chtěla vědět Zuzana.

„Při návštěvě francouzského prezidenta,“ odpověděla Uršula obratem. „Byla jsem tehdy tlumočnicí, samozřejmě jen pro všechny případy, protože Jan mluví sám docela plynně francouzsky, i když ne dokonale. To byla moje první velká příležitost. Dovedeš si představit, jak se mi tehdy třásly nohy!“

„No to tedy ano!“

„No a od začátku jsme si výborně rozuměli. Už tehdy věděl, že v dalším volebním období nebude kandidovat a že natrvalo odejde z politiky. Párkrát jsme si spolu vyjeli – ve vší slušnosti!“ zvolala vzrušeně, jako by o tom někdo zapochyboval. „A pak mi navrhl, abych pro něj pracovala jako jeho osobní sekretářka. A já řekla ano. No a tak pracujeme spolu. Nejpozději do roka mají být jeho paměti dokončeny.“

„A dodržíte ten termín?“

„Myslím, že ano.“ Uršula si nalila kávu. „Víš, pracuji s ním ráda. Jan toho zažil tolik a setkal se s tolika zajímavými osobnostmi. Číst to je velice zajímavé. Dá se říct, že je to takové vyučování dějepisu zadarmo.“

„Směl bych vědět, o čem si dámy s takovým zaujetím vyprávějí?“ Zcela nepozorovaně k nim přistoupil Jan Gerlach. Vtiskl své neteři Zuzaně polibek na čelo. „Dobré jitro, má milá. Vypadáš dobře – jako vždy.“

„Díky.“ Zuzana se usmála. Jan dovedl pronášet poklony velmi přesvědčivě. Pak přišla na řadu Uršula.

„Dám ti hned donést kávu,“ řekla Zuzana a chtěla vstát.

„Jen seď!“ Pokývnul Jan. „To nespěchá. Na kávu stejně nemám chuť. Dnes bych si raději dal bylinkový čaj.“

„Co se děje, jsi nemocný?“ zeptala se ustaraně Uršula.

„No, doufám, že ne.“ Položil si ruku na pravý bok. „Trochu mě bolí játra. Zřejmě jsem včera vypil příliš mnoho vína.“

Uršula si nemyslela, že by to bylo tím, protože Jan nikdy nevypil víc než dvě tři skleničky. A i ty ne celé.

„Když se necítíš dobře, měl by sis promluvit se Stefanem,“ navrhla Zuzana. „Přijde dnes večer, chtěli jsme s vámi povečeřet.“

„To se báječně hodí.“ Jan na svou neteř mrkl. „Příjemný člověk, tenhle doktor Frank. Proč se vlastně nevezmete?“

Zuzana se trošku začervenala. Jan to zaregistroval se zřetelným zadostiučiněním. „Proč?“ odpověděla nakonec. „Vycházíme spolu docela dobře. Nevím, jestli bychom v manželství byli šťastnější.“

„No, na rozmyšlenou máš pořád dost času, moje milá,“ řekl bývalý ministr. „Nebo tě snad tvůj doktor Frank nechce? Jsem ochoten si s ním vážně promluvit.“

Obě ženy se musely zasmát. Zuzana už nemohla Janovi odpovědět, protože k jejich stolu přišel recepční a něco jí zašeptal do ucha.

„Volají mě k telefonu, vážení. Tak zatím nashle.“

Uršula mezitím dojedla snídani, ale zůstala ještě sedět s Janem, dokud nedopil svůj bylinkový čaj. Pak oba podnikli malý výlet do překrásného okolí hotelu.

Zuzana Ábelova jej vedla po smrti svého muže sama. Pomalu se do této role vžila. A dnes už vyřizovala většinu věcí s neomylnou rutinou. „Občas si o neteř dělám starosti,“ řekl Jan, když spolu chvíli mlčky vedle sebe kráčeli. „Člověk přece nebyl stvořen pro to, aby zůstal sám.“

„A co ty?“ zeptala se šelmovsky Uršula. „Tys byl vždycky znám jako zarytý starý mládenec.“

„Od žádné ženy jsem nemohl chtít, aby tolerovala mé povolání.“

„Pár žen by se určitě rádo stalo manželkou ministra,“ pronesla Uršula lhostejně.

Jan se na ženu po svém boku něžně zadíval. Považoval to za vzácný dar, že se s ním dělila o svůj čas. Měl ohromný požitek z toho, že ji má u sebe. Byla nejen krásná a chytrá, ale i velmi šikovná, pokud se týkalo přepisování jeho rukopisu. Byla si navíc velmi jistá v otázkách slohu, takže už mu navrhla několik změn. Bylo patrné, že má vynikající vzdělání.

V její přítomnosti se cítil mlád – a nedokázal si představit, že by se jí jednoho dne měl vzdát, nejpozději tehdy, až své paměti dokončí. Ale věděl také, že nesmí tuto mladou ženu poutat k sobě. Byl pro ni příliš starý. A i pokud šlo o jeho zdraví, měl v poslední době jisté obavy.

***

Byla sobota odpoledne. Julie celá netrpělivá čekala na to, až se ozve zvonek. A když se to pak skutečně stalo, trhla sebou.

„To je táta,“ řekla synovi.

Chlapec se s jásotem rozběhl kolem ní ke dveřím. Dieter vždy zvonil, ačkoli měl klíče od domu. Tomáš se hned pověsil na otce. Přivítání mezi oběma dospělými bylo formální a zdrženlivé.

„Půjdeš dovnitř?“ zeptala se stroze Julie.

„Ne, myslím, že hned pojedeme.“

Dieter odnesl syna k autu a posadil ho na dětskou sedačku vzadu. Když byl malý bezpečně usazen, vzal Dieter od Julie tašku se sbalenými věcmi pro Tomáše a uložil ji do kufru.

„Dávej na něj, prosím, pozor!“ řekla tiše. „Minulý týden měl zase horečku. Kdyby se s ním něco dělo, hned mi zavolej.“

„Na to se můžeš spolehnout. Budu ho hlídat jako oko v hlavě.“

Julii připadalo, že to zní trochu ironicky. Dieter si asi pořád ještě myslí, že se kolem chlapce dělá příliš velký povyk. Ale Julie byla přece jen matka, která měla starost. „A kdyby se opravdu něco stalo, zavolám samozřejmě doktora. Můžeš se na mne spolehnout.“ Poslední slova měla znít smířlivě.

„Opravdu?“ Teď měla příležitost, aby mu jeho špičkování oplatila. „Dosud jsem ten dojem neměla.“

„Julie, Julie!“ řekl s povzdechem. „Jsme spolu právě dvě minuty a už to zase vede k hádce. Raději pojedu. Takže zítra večer nashle.“

„Přijeď přesně. Posledně jste se vrátili o půl hodiny později.“

„Nebuď tak přísná!“ Nastoupil, a než odjeli, ještě jednou jí zamával. Otec odvážel syna každý druhý víkend. Julie věděla, že by jim to oběma nemohla zakázat. Dieter velmi na synovi lpěl. A Tomáš otce zbožňoval, protože mu všechno dovolil – viděli se přece tak málo. Julii to sice nebylo zrovna dvakrát milé, ale nevěděla, co by se proti tomu dalo dělat. Není to zrovna jednoduché, uchránit dítě od všech škodlivých vlivů, když rodiče žijí odděleně.

Povečeřela s babičkou, která však brzy zase odešla k sobě do pokoje. Cítila se poslední dobou velmi unavená a nejraději odpočívala v posteli. „Ach, dítě,“ vzdychala občas, když Julie navrhla, aby si spolu trochu popovídaly. „Se mnou už nic není. Pro mě už život skončil.“

Julie jí pak pravidelně odporovala, protože ji bolelo přiznání, že stará paní má pravdu. Vnučka svou babičku velmi milovala, ale bylo jí přirozeně jasné, že člověk se ve dvaaosmdesáti přece jen přiblížil ke konci své životní pouti.

Bylo teprve devět. V domě bylo ticho. Julie zapnula televizi. Dávali detektivku, která ji ale nijak zvlášť nezaujala. Myšlenky jí zabloudily kamsi do minulosti, aniž by tomu mohla nějak zabránit. Na dřívější dobu nechtěla vzpomínat, protože to dělala už tolikrát a vždy s toutéž zkušeností: že ji to nesmírně bolí. Vším byl vinen Dieter. To on zničil jejich štěstí – jen proto, že nedokázal odolat jiné ženě. A přitom pro něj tato žena, jeho spolupracovnice, vůbec nic neznamená. On to alespoň tvrdí. Prý to bylo jen takové dobrodružství, nic víc. Co je to ale za muže, který kvůli lacinému flirtu dá v sázku štěstí své rodiny?

Julie, aniž si toho všimla, sevřela pevně rty. Ó ne, tohle jí nikdo nevymluví. Nevěra, zálety jsou pro ni neospravedlnitelné. Prominula by svému muži všechno, jen nevěru ne. Byla to čirá náhoda, že mu na to vůbec přišla. K nim domů byl doručen z jednoho gastronomického podniku účet, který si nedovedla vysvětlit. Dieter si tímto renomovaným podnikem nechal poslat večeři pro dvě osoby, ale nikoliv na svou domácí adresu.

Dieter ji prosil na kolenou o odpuštění, že už se to víckrát nestane, a dokonce před ní plakal. Ale jeho ujištění – i jeho slzy – ji zatvrdily ještě víc. Nemohla si to přece nechat líbit, i když by ráda občas překročila svůj stín. Žádala na něm rozchod, ačkoliv jí samotné při tom krvácelo srdce, poněvadž jej stále ještě milovala. Ale odpouštět se nenaučila, a proto trpěla také.

***

Seděli venku na terase, poněkud stranou od ostatních hostí. Číšník právě otevřel druhou láhev šampaňského. Zuzana jim zrovna vyprávěla o jednom hostu, který sem každý rok na týden přijíždí, zaplatí si nejluxusnější apartmá v hotelu a každý večer jí sám – a přitom stůl nechává prostírat pro dva.

„Možná to dělá pro vzpomínku na někoho, koho měl moc rád,“ hádala Uršula.

„To je možné.“ Zuzana Ábelova se usmála. „Samozřejmě jsem se ho nikdy neptala, protože majiteli hotelu do toho nic není.“

Po jemné rybí polévce se podávali burgundští hlemýždi a pak bažantí prsíčka s rýží a grantýrovanou cikorkou.

Stefan Frank jídlo ustavičně chválil. I Uršule a Zuzaně chutnalo báječně. Pouze Jan byl poněkud zdrženlivý. Jedl mnohem méně než jindy, čehož si ale nikdo nevšiml.

„Vynikající,“ řekl Stefan a obrátil se k „vedení hotelu“. „Kdybys někdy propouštěla kuchaře, dej mi vědět. Mohl bych ho potřebovat.“

„Pozor!“ varovala Zuzana. „Vůbec není levný, to ti říkám předem.“

Dobře se bavili. Stefan už nepojede zpátky k sobě do Zahradní ulice, ale přespí zde. Šampaňské chutnalo také všem znamenitě.

Příštího rána si Jan vzal lékaře trochu stranou. „Měl byste pro mne, Stefane, chvilku čas?“

„Ale samozřejmě.“

Vyšli ven do zahrady. Jan šel chvíli vedle lékaře z Polesí mlčky, ruce založené za zády. „Chtěl bych přijít k vám do ordinace,“ začal pak. „Nejraději zadním vchodem, aby mě lidé nepoznali.“

„To vůbec není problém, Jene. Jen mi řekněte, kdy se vám to hodí.“

Dohodli si termín. „Máte nějaké potíže?“ zeptal se doktor Frank Zuzanina strýce, kterého vždy považoval za skrz naskrz zdravého člověka. Bývalý ministr rozhodně nepůsobil nemocným dojmem.

„Ano, jakési mám,“ odpověděl Jan stručně. „Rozhodl jsem se přijít věcem na kloub. Raději pohlédnout pravdě rovnou do očí, než žít neustále v obavách a nejistotě, že?“

„Čehopak se obáváte?“

Jan se na lékaře z Polesí přátelsky usmál. „To vám řeknu tam u vás, v ordinaci.“

Stefan Frank se s tím spokojil.

Před obědem se vydal s oběma ženami na delší procházku, zatímco Jan se vrátil ke svému psacímu stolu.

„Pracuje jako zběsilý,“ řekla Uršula a zavrtěla hlavou. „Nedá si pokoj ani o nedělích. A přitom ho čas vůbec netlačí.“

„To nikdy nevíš,“ namítla Zuzana a položila mladé ženě ruku kolem ramen. „Strýc Jan byl vždycky pracovitý. To byl asi i důvod, proč nikdy nechtěl mít rodinu. Je to vlastně škoda.“

„Ale má přece syna!“ konstatoval Stefan, protože si vzpomněl, že na to kdysi Zuzana narazila.

„Správně, ale toho adoptoval. Byl to syn jeho nejlepšího přítele. Rodiče toho chlapce přišli o život při leteckém neštěstí. Jan požádal o adopci. Ale chlapec vyrůstal v domově.“

„A co dělá teď?“ chtěl vědět Stefan.

„Je lékařem – jako ty. Mělo by mu teď být něco přes třicet.“

„To se ti dva nějak pohádali?“

„Ne, vůbec ne.“ Zuzana zakroutila hlavou. „Hartmut odešel po studiích do Brazílie. Pak byl dlouhé roky v Afghánistánu a teď je někde v Jemenu.“

„Jan říká, že ještě letos by se měl vrátit zpátky domů,“ dala se slyšet Uršula. „Už se těší na to, až ho uvidí. Já ho znám jenom z fotografií. A na nich byl ještě maturant. Působí na nich dost nejistým dojmem, ale to už je pěkná řádka let.“

„Myslím, že bychom se měli vrátit,“ připomenula Zuzana po pohledu na hodinky. „Jinak už nedostaneme nic k jídlu.“

Jan na ostatní čekal na terase. Působil opět uvolněně a radostně.

„Proč jsi nešel s námi?“ ptala se Uršula. „Trochu pohybu by ti prospělo.“

„Příště,“ slíbil Jan Gerlach. „Ještě jednou jsem tu kapitolu celou přepracoval. Myslím, že teď už je dobrá.“

***

Table of Contents

Úvod

Povídka