Katja von Seeberg

CO VYPRÁVĚL CIZINEC… (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5985-4

Princezna Valerie se nemohla dočkat vyvrcholení dnešního večera. Už za chvíli bude vyhlášeno její zasnoubení s hrabětem Erikem, už za okamžik všichni přítomní uvidí, jak jí navléká zlatý prsten…

V tu chvíli k ní přistoupil hezký mladý muž a opatrně jí položil ruku na rameno. Pak jí něco zašeptal do ucha. Valerie se na něj nevěřícně podívala a zbledla. Jestli je pravda, co tenhle muž tvrdí, tak je to neuvěřitelné. Princezna se třásla po celém těle a chtělo se jí plakat…

Sluha držel v ruce velkou vázu se žlutými růžemi a oznamoval: „Tak zase dorazila další kytice.“

„Tolik květin, to je neuvěřitelné.“ Princezna Valerie samým překvapením vyvalila oči.

„Samozřejmě, drahoušku. Vždyť dnes je mimořádný den,“ odvětil její otec, kníže Eduard von Hardenau, a něžně se usmál.

Byl to vysoký, statný muž kolem padesátky, jemuž už na spáncích postupně šedivěly vlasy. Jeho sestra, Josefine von Hardenau, si kytici zkoumavě prohlížela. Přijela kvůli jedné z letošních největších událostí a všechno dnes bedlivě zkoumá.

Společně seděli v salonu na knížecím zámku a popíjeli čaj. Sluha postavil vázu s květinami na starožitnou komodu a tázavě se zadíval na panstvo. Nebyl si jist, zda vázu umístil na správné místo.

„Vynikající, děkuji, Johanne,“ ozvala se Josefine von Hardenau a nechala si podat kartičku, která byla přiložena ke kytici.

Sluha pochopil, že ho momentálně už nikdo nepotřebuje, a odešel. V přízemí je ještě spousta práce.

Teta Josefine se podívala na kartičku a oznámila neteři: „Květiny posílá baron von Dressenbach. Píše, že se velmi těší na dnešní ples, a žádá tě, abys mu věnovala nejméně dva tanečky.“

Kníže se pousmál. „Náš Dressenbach. Proč si rovnou neřekne o tucet tanců?“

Valerie se napila jemného čínského čaje. „Obávám se, že s ním budu moci tančit nanejvýš jedenkrát, protože už mě o tanec požádalo tolik mužů, že bych toho víc nezvládla.“ Položila šálek na stůl. „Nikdy bych si nemyslela, že mé narozeniny vzbudí takovou pozornost.“

„Však ti není dvacet jedna let každý den,“ odvětil kníže. „A kromě toho mě vůbec nepřekvapuje, že se na tanec s tebou stojí fronta.“ Zálibně si svou jedinou dceru prohlížel. „Protože takhle hezkou, milou a chytrou mladou dámu člověk potkává zřídka.“

Dcera se po otcově komplimentu začervenala. „Děkuji, tatínku.“

Dnešní den naplňovala jedna příjemná událost za druhou. Už ráno, když se probudila ve své posteli s nebesy, ji komorná přivítala slovy: „Všechno nejlepší k narozeninám,“ a postavila před ni tác s fantastickou snídaní. A za ní následovala celá řada blahopřání a malých dárků. A samozřejmě spousta květin. Teď si celá rodina dopřává chvíli klidu, protože za chvíli se budou muset připravovat na večerní ples.

„Bohužel budeme muset téměř všechny tvé ctitele trochu zklamat,“ pokračoval kníže a zamrkal očima. „Obávám se, že spousta z nich propadne beznaději, když po půlnoci oznámíme tvé zasnoubení s hrabětem Erikem.“

Při zmínce tohoto jména se Valerie šťastně usmála. Mladý a sympatický hrabě ji před týdnem požádal o ruku. Ještě pořád jí připadá zvláštní a neskutečné, že se s ním zasnoubí. Jeho vyznání totiž opravdu nečekala.

Ještě nedávno si princezna neuměla představit, že by se měla někdy vdát. Studovala na univerzitě dějiny umění a jiné plány vlastně neměla. A pak se objevil Erik – a všechno se změnilo. Zasněně se podívala na prsten, který už nosí sedm dní.

„Někdy se ptám sama sebe, jestli to všechno není jenom sen,“ pronesla zamyšleně.

„Mě to taky hodně překvapilo,“ potvrdil kníže. „A rád bych zdůraznil, že to bylo velmi příjemné překvapení. Lepšího člověka bych si po tvém boku neuměl představit.“

„Ano, pochází z velmi dobré a počestné rodiny,“ přizvukovala jeho sestra.

„Prostě je to ten pravý muž pro mou jedinou dceru,“ dodal kníže Eduard, spokojeně se opřel do křesla a chystal se ještě něco říct.

Než to však stačil udělat, otevřely se dveře a do salonu vstoupila štíhlá, elegantně oblečená žena. Dlouhé černé vlasy jí dopadaly na ramena a tmavé oči se temperamentně rozhlížely po místnosti.

„Takže tady jste, vy tři spiklenci,“ řekla se silným jižanským přízvukem.

Teta Josefine se zamračila. Očividně nemá tuhle dámu příliš v lásce.

„Posaď se k nám, Elvo,“ vyzval ji kníže a ukázal na prázdné křeslo vedle sebe.

Před třemi lety se s touhle atraktivní Španělkou seznámil na poznávacím zájezdu v Andalusii a záhy podlehl jejímu šarmu. Od té doby se od něj nehnula ani na krok a naprosto veřejně se k němu hlásí jako ke svému partnerovi.

„Dobrá, dám si šálek čaje,“ pronesla po chvíli. „Ale pak musím začít s přípravami na ples.“ Posadila se a přehodila nohu přes nohu.

„S přípravami?“ divil se kníže. „Vždyť ples už je dávno připraven.“

Na zámku se od božího rána skutečně motala spousta lidí, kteří posouvali nábytek, uklízeli, připravovali nádobí a zdobili místnosti.

„Ale já přece nemluvím o přípravách plesu,“ odvětila Elva Martinez. „Sama sebe přece musím připravit.“

„Doufám, že při tom nezapomenete na to, abyste to nepřehnala s make-upem,“ poznamenala teta Josefine kousavě.

„To se může stát jenom bledým středoevropským ženám, ale my, ženy z jihu, si můžeme dovolit výrazné barvy a ve velkém množství,“ oponovala Španělka a ze stříbrného zásobníku si vytáhla tenkou cigaretu.

Kníže okamžitě vytáhl z kapsy zapalovač. „Mně je to úplně jedno. Hlavně že tě pak poznám.“

„O to se postarám, neboj se,“ usmála se na něj Elva a věnovala se cigaretě. Rozhodla se, že se postará o pozdvižení. Však ona ukáže těmhle bledulím, jak dokáží být Španělky krásné. A využije všech dostupných prostředků.

„Nedáš si kousek narozeninového dortu?“ zeptal se kníže své dcery.

Valerie zakroutila hlavou a zatvářila se smutně. „Děkuji, nechci. Dort chutná znamenitě, ale nemám vůbec chuť. Myslím, že začínám být nervózní.“

„V nových šatech ti to bude slušet,“ ujišťovala ji Elva.

„Tím to není,“ zamumlala princezna a pousmála se. Velmi si Elviny podpory cení. „Ale když si představím, že pak přijde Erik a táta všem oznámí, že jsme oficiálně zasnoubeni…“ Odmlčela se a odhrnula si pramínek vlasů z čela. „Prostě nejsem zvyklá být středem pozornosti. Mám z toho strach.“

„Láry fáry. Jako princezna von Hardenau si nesmíš dovolit žádnou slabost,“ vysvětlovala její teta kategoricky. Pro nervozitu tahle statná dáma nemá naprosto pochopení.

„Samozřejmě, tetičko,“ odvětila Valerie nepřesvědčivě.

„Neměj péči,“ poznamenal kníže sestřiným směrem. „Má maličká ví, jak se má chovat. Všechno zvládne na jedničku a večer bude mít bezchybný průběh.“

***

Cestu na knížecí zámek lemovaly plápolající louče a obrovská brána byla osvětlena.

Na obrovském parkovišti před branou zastavovala jedna limuzína za druhou a vystupovali z nich elegantně oblečení hosté. Mířili na ples a sluhovi u brány oznamovali svá jména; ten se vždy podíval do seznamu a mlčky pokývl. Měl tak přehled, kdo z pozvaných hostí skutečně dorazil, a zároveň mohl zabránit tomu, aby se na oslavu nedostal někdo nezvaný.

Mladý muž v tmavé kombinéze celou tuhle komedii pozoroval pomocí dalekohledu ze svého malého, nenápadného auta. Spokojeně přikývl. Ano, přesně takhle si to představoval. Dorazilo asi sto padesát hostí, ne-li rovnou dvě sta. A všichni přijeli popřát hezké princezně.

V takovém množství musí zákonitě splynout, takže si ho nikdo nevšimne.

Mladý muž nastartoval auto a pokračoval v cestě. Věděl, že cesta vede kolem knížecí zahrady. Ale on zná ještě jednu nenápadnou odbočku po levé straně. A právě sem mladý muž zahnul.

Po úzké cestě dojel k lesu, za nímž začíná knížecí pozemek. Pod vysokou borovicí zaparkoval auto a vystoupil. Pohlédl na vysokou kamennou zeď, která obklopuje celou zámeckou zahradu.

Bude tak dva metry vysoká, odhadoval v duchu. Ale pro vysokého a vytrénovaného muže to není žádná překážka. Z křoví si ke zdi přivalil velký kámen, vylezl na něj a pak se vyškrábal na zeď.

To se mu povedlo bez problémů. Rozhlédl se. Jak očekával, nikde nebyla ani noha. Opatrně se přehoupl na druhou stranu a seskočil na zem. Rychle se schoval ve křoví. Tady je v bezpečí, kdyby se na zahradě náhodou někdo objevil.

Mladý muž se vítězně usmál. První část plánu má úspěšně za sebou. Je to tak snadné, pomyslel si.

Ale ještě si rozhodně nemínil poklepat na rameno. Má před sebou ještě spoustu práce.

Mladý muž sundal batoh, rozepnul kombinézu a vysvlékl se. Z batohu vytáhl švihácký smoking a oblékl si ho. Sundal si boty a z batohu vytáhl černé lakýrky. Z kombinézy si vytáhl malý hřeben a upravil se.

„Takhle bych měl být alespoň trochu k světu,“ zamumlal a kombinézu i boty schoval do batohu. Ten pak nechal v křoví. Když se bude vracet, zase věci bude potřebovat.

Elegantně oblečený mladý muž se pak s naprostým klidem vydal k velké budově, ze které se ozývala taneční hudba. Několik hostí postávalo na terase, která vedla na zahradu. Tam se chce nenápadně vmísit mezi hosty. Na rozdíl od brány ho tady nikdo nebude kontrolovat.

Sebevědomě vystoupal po schodech na terasu. Hosté ho zdvořile zdravili. Podle toho, jak vypadá a jak se chová, usuzovali, že je to pozvaný host, který se zkrátka chvíli procházel na zahradě a teď se vrací do společnosti.

Záhy se objevil sluha s tácem, na němž stály skleničky se šampaňským, a nabízel. Také mladý muž se nenechal pobízet. Když ochutnal, musel v duchu uznat, že kníže se v alkoholu skutečně vyzná: Nabízí svým hostům jenom prvotřídní kvalitu.

Muž se pomalu procházel mezi hosty. Spatřil sympatickou blondýnu, která se na něj usmála. Pozvedl sklenici a opětoval úsměv.

Nádherné stvoření!

Přesto musí pokračovat v chůzi. Nepřišel sem flirtovat, ale pracovat. Jediným cílem je sblížení s princeznou.

Pátravě se rozhlížel. Kde jen může být? Dosud ji nikde nespatřil. Ale to ho rozhodně nevyvedlo z klidu. Dříve nebo později se s ní jistě setká, protože ples je přece pořádán na její počest.

Dozvěděl se o něm naprosto náhodně před několika dny.

Zaslechl, jak známý jednoho jeho kamaráda říkal, že je pozván na ples, ale nemůže bohužel přijít.

To bylo pro mladého muže jako znamení osudu. Tenhle ples znamená šanci, jak se s Valerií seznámit. Rozhodl se, že se plesu zúčastní.

Chce si na princeznu počkat a ve správný okamžik jí položit jedinou otázku. Podle toho, jak zareaguje, se bude odvíjet vše ostatní.

***

„Smím prosit?“

Mladý, atraktivní muž ve smokingu se svůdně usmál a uklonil se před Valerií.

„Jistě.“

Valerie podala Erikovi von Kaarststein ruku a nechala se odvést na taneční parket. Dirigent malého orchestru, který byl pozván speciálně na dnešní večer, zvedl taktovku a chvíli nato se sálem rozléhaly první tóny valčíku.

Hrabě Erik položil Valerii ruku kolem pasu a začali tančit.

„Už jsem ti dnes řekl, že jsi ta nejkrásnější žena v sále,“ zašeptal hrabě své snoubence zamilovaně do ucha.

„Asi desetkrát,“ usmála se na něj princezna.

„Alespoň vidíš, jak jsem uchvácen,“ odvětil galantně a znovu se na ni podíval.

Valerii von Hardenau to dnes večer skutečně slušelo. Make-up byl natolik decentní, že byl téměř nenápadný, a přesto zdůrazňoval její přirozenou krásu. Vlasy jí komorná vyčesala nahoru. Na labutím krku se pohupoval diamant, starý rodinný poklad, který si Valerie vzala dnes poprvé. Večerní šaty si nechala ušít z modrého hedvábí v empírovém stylu, které zdůrazňovaly dokonalou postavu.

Proto nebylo divu, že když se objevila, vzbudila v sále opravdovou pozornost. Každý sice věděl, že princezna je krásná, ale dnes byla skutečně nádherná. Opravdová princezna z pohádky.

Hraběte Erika tato skutečnost naplňovala pýchou.

„Hádej, co bych s tebou teď nejraději dělal,“ zašeptal.

„Nemám nejmenší tušení,“ koketovala Valerie.

„Nejradši bych s tebou vytancoval ze sálu na místo, kde bychom mohli být docela sami.“

„Zní to lákavě,“ odvětila a v očích se jí zablýskalo. Mezi tolika cizími lidmi se cítila trochu nesvá.

„Bohužel to není možné,“ zatvářil se Erik von Kaarststein smutně. „Nemůžeš odejít z plesu, který tví rodiče uspořádali pro tebe.“

„Samozřejmě že ne,“ souhlasila s lítostí v hlase. Pak se podívala na Erika a usmála se na něj.

Je šťastná, že má tak hezkého, milého a dobrosrdečného snoubence.

Jako by dokázal číst její myšlenky. „Nemůžu se dočkat, až bude půlnoc a tvůj otec oznámí naše zasnoubení.“

„Dlouho už to trvat nebude,“ odvětila. „Jestlipak naše zásnuby vyvolají pozdvižení?“

„Určitě. Někteří hosté budou mít radost. A jiní se budou zlobit, protože jsem je předběhl.“ Nenápadně ji přitiskl víc k sobě.

Něco podobného pronesl dopoledne samotný kníže, a přesto tomu Valerie odmítala věřit.

„Přeháníš. Nikdy jsem nepatřila k obletovaným dívkám,“ přiznala se.

„Jsi krásná.“ Erik se na ni láskyplně zadíval. „Možná sis toho jenom nevšimla. Ale mně neušlo, jak se na tebe ostatní dívají.“

„Přivádíš mě do rozpaků,“ styděla se Valerie.

„A proč? Vždyť na sebe můžeš být hrdá – jako má budoucí žena,“ vysvětloval sebevědomě.

„Myslím, že si na to budu muset teprve zvyknout.“ Jestlipak se jí někdy podaří překonat plachost a stud?

Chvíli tančili beze slova a naslouchali hudbě.

Pak Erik najednou poznamenal: „Kdo je vlastně ten chlapík tamhle?“ Pohlédl přes její levé rameno a zamračil se.

Valerie se překvapeně podívala naznačeným směrem. Ale mezi všemi těmi muži ve fraku nebo uniformě a dámami v nádherných róbách si nikoho nápadného nevšimla.

„Koho myslíš?“

„Toho mladého muže s tmavými vlasy,“ popisoval Erik. „Už jsem si ho všiml dřív, protože se na tebe neustále dívá.“

„Bohužel nevím, koho máš na mysli,“ odvětila a s úsměvem dodala:“ Ale vždyť jsi mi před chvílí tvrdil, že je naprosto normální, když se na mě ostatní muži dívají.“

Ignoroval její vtip. „Tohle je něco jiného. Nedíval se na tebe obdivně, ale… Jak to jen říct? Jakoby mlsně.“ Znovu se podíval do davu, ale muže najednou nemohl najít.

„To je přece vzrušující,“ provokovala Valerie.

„Spíš nepříjemné,“ oponoval hrabě, ale pak se uklidnil. „Myslíš si, že si vymýšlím?“

„Já jsem si žádného chtivého mladého muže nevšimla,“ odvětila. „Samozřejmě neznám všechny přítomné hosty, ale žádný z nich mě rozhodně nepronásleduje.“

„Tak dobře, možná se mi to jenom zdálo,“ ustoupil hrabě, aby ji i sebe uklidnil. Naposledy se podíval do davu a utvrdil se v tom, že neznámý muž je pryč.

Valčík skončil a Erik odvedl Valerii zpět na místo. Ale mnoho času na odpočinek Valerie neměla, protože okamžitě ji k tanci vyzval jiný muž a po něm další a další. Jako by se o ni doslova prali. Princezně došlo, že otec ani Erik nepřeháněli, když tvrdili, že po ní muži skutečně touží. Téměř hodinu tančila nepřetržitě.

Teprve po náročné polce trvala Valerie na tom, že chce přestávku.

„Pojďme na chvíli na čerstvý vzduch,“ navrhl Erik. Valerie souhlasila.

Venku na terase bylo příjemně. Nad nimi zářily hvězdy na jasném nebi.

„Konečně jsme sami,“ zamumlal vášnivě a objal ji. Pak ji dlouze políbil.

„Můžu ti přinést sklenici šampaňského?“ navrhl pak.

„Dám si ráda.“

„Nechoď pryč, hned se vrátím,“ sliboval a chvátal pro pití.

Valerie se zasněně opřela o zábradlí, zaklonila hlavu a zasněně se zadívala na hvězdné nebe.

Na tuhle noc nezapomenu, blesklo jí hlavou. Má v sobě něco magického.

Princezna se zamyslela tak hluboce, že si nevšimla, že někdo vešel na terasu.

Cizí muž se rychle rozhlédl, a když zjistil, že kromě princezny venku nikdo nestojí, rychle k ní zamířil.

„Valerie?“

Princezna sebou trhla, protože ji hlas opravdu překvapil.

„Omlouvám se,“ řekl muž, protože mu její úlek neušel. „Nechtěl jsem vás vyděsit.“

Stál před ní zády k osvětlenému sálu, takže mu nebylo vidět do tváře. Valerie viděla jenom siluetu. Zmateně se předklonila. Kdo to je?

„Hezká oslava,“ slyšela jeho hlas. „Opravdu povedená.“

Konverzoval s ní, což bylo v této situaci naprosto normální. A přesto měla Valerie najednou pocit, že za ní přišel z jistého důvodu.

„Jsem rád, že se vám tady líbí,“ odvětila zdvořile.

„Není tady snad nikdo, kdo by se dnes nebavil,“ odvětil muž. Podle hlasu musel být mladý.

„To doufám,“ usmála se princezna. Najednou zaznamenala ve dveřích na terasu pohyb. Vracel se Erik a v ruce držel šampaňské.

Toho si očividně všiml i neznámý muž. Rychle se ohlédl, pak se k ní sklonil a rychle jí něco zašeptal. Než po schodech seběhl do zahrady, stačil si ještě krátce přiložit prst na ústa.

Valerie zůstala nehybně stát. Rozuměla správně tomu, co jí neznámý muž právě řekl? Opravdu jí položil tuhle otázku?

„Drahoušku, šampaňské.“

Hrabě Erik jí podal sklenici. Valerie si ji zamyšleně vzala a napila se.

„To je žízeň,“ poznamenal pobaveně Erik. Očividně si cizího muže nevšiml.

Valerie chvíli váhala. Má mu říct o podivné návštěvě? Možná jde o muže, kterého před chvílí Erik zmiňoval.

Ale požádal ji, aby nic neprozradila, a Valerie měla pocit, že by jeho přání měla vyhovět. Protože pak by Erikovi musela prozradit, co jí muž řekl.

„Co by na vaše zásnuby řekla vaše matka?“ zněla jeho otázka.

Jenže Valeriina matka, kněžna Pamela, už je šestnáct let mrtvá.

Valerii přeběhl mráz po zádech.

„Tobě je zima,“ divil se Erik. „Není divu, když ses celá zpocená vyřítila ven. Půjdeme dovnitř, jinak se mi nachladíš.“ Starostlivě jí položil ruku na rameno a vedl ji do sálu.

Než vešli dovnitř, Valerie se ještě jednou otočila. Někde venku stojí onen cizí muž.

Proč se jí ptal na matku?

A proč jí kvůli tomu tak zběsile buší srdce?

***

Table of Contents

Úvod

Povídka