Marlen Mertens

LEŽ O ZLATÉM PRSTENU (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5979-3

Princ Felix von Merlin stál před důstojnou budovou Mozartea v  Salcburku. Tady, na Vysoké škole múzických a výtvarných umění, se seznámí s  tajemstvím hudby, která pro něj znamená tak moc. A zde taky zapomenu na Edith, dodal trochu sarkasticky v  duchu. Během studia je se ženami rozhodně konec!

Najednou se otevřely vstupní dveře a někdo vyšel ven. Princ Felix zadržel na chvíli nevěřícně dech, protože spatřil nejkrásnější bytost na světě. Neznámá kráska, kterou ozařovaly sluneční paprsky, jej doslova omráčila. Pochopil, že sem přišel proto, aby studoval hudbu, ale také proto, že to takhle chce osud…

Karl-Heinrich Hoffstetten přerušil prince Felixe von Merlin. „Ne, Jasnosti, musíte zpívat výš! Musí to jít z hlavy dolů, ne z krku nahoru. Ještě jednou.“

Princ Felix se na starého učitele klavíru podíval trochu netrpělivě, ale pak se snažil zazpívat pasáž ještě jednou.

Tentokrát se mu to podařilo a Karl-Heinrich Hoffstetten spokojeně přikývl.

„Teď to bylo v pořádku. A nyní znovu od začátku. Celou píseň a až do konce.“

Princ přikývl a začal zpívat. Byl rád, že mohl získat právě tohoto učitele na hodiny cvičení, protože na konzervatoři by neměl klid jako doma na zámku.

V salonu vedle hudebního pokoje seděli princovi rodiče. Kníže Max von Merlin naslouchal hlasu svého syna a v hlavě se mu začaly rojit staré vzpomínky. V duchu viděl svou první ženu, kněžnu Margaritu. Před svatbou se jmenovala Margarita Delarois a byla to vynikající zpěvačka. Ale když ji pak kníže požádal o ruku, rozhodla se s kariérou skoncovat.

Kníže svou ženu velmi miloval. Porodila mu dva syny, Hanna a Felixe, a štěstí na zámku neznalo mezí. Princům bylo pět a devět let, když jel kníže s kněžnou na zahraniční návštěvu. Kněžna už se vrátila nemocná. Za půl roku později zemřela na následky zákeřné infekce.

Knížete to zlomilo. Musel dát své syny do internátní školy, ale nezvládali to. Matčina smrt je naprosto zdrtila a nechtěli se učit. Nemohli pochopit, proč už nesmějí žít na zámku.

Asi rok po kněžnině smrti se kníže Max seznámil s komtesou Sonjou von Hartheim. Její dobrá duše knížeti otevřela ústa. Povyprávěl jí o svých starostech s princi.

Sonja von Hartheim se trochu plaše nabídla, že by mohla na zámku pracovat jako vychovatelka, a kníže její nabídku okamžitě přijal. Hanno s Felixem mohli jet domů a byli jako vyměnění. Okamžitě si Sonju oblíbili a knížeti se ulevilo.

Jak šel čas, kníže se vyrovnal se ztrátou své ženy a vychutnával si příjemné večery se svými syny a Sonjou čím dál víc. Najednou se na komtesu díval jinýma očima a začal se jí dvořit.

Sonja von Hartheim se do atraktivního knížete zamilovala už dávno. Milovala také jeho syny a v knížecím domě se cítila velmi dobře. Když dal Max von Merlin najevo své city, souhlasila.

Kníže nevěřil, že by mohl být zase šťastný, a chlapci zase získali to, co jim chybělo: matku.

Sonja, nyní kněžna von Merlin, svému muži porodila dceru Dagmar. Hanno s Felixem byli svou sestřičkou úplně uneseni a pěkně by ji rozmazlili. Ale kněžna Sonja je nakonec přesvědčila o tom, že to není dobré.

Čas rychle plynul. Princ Hanno, kterému už bylo třicet dva let, pracoval v otcově firmě a na zámek chodíval zřídkakdy. Osmadvacetiletý princ Felix nedávno dokončil ekonomii a pak se oddal svému hudebnímu nadání. Studuje na berlínské konzervatoři zpěv a je opravdu nadšený. Dvacetiletá princezna Dagmar také studuje v Berlíně, ale jazyky a dějiny umění.

Kníže byl na své děti opravdu hrdý. A nejenom na ně. Pyšnil se také svou stále velmi krásnou ženou, která jej věrně a láskyplně provází životem.

„Jasnosti, takhle to nemůže probíhat. Hlubší tóny jsou moc slabé, necítím za nimi oporu,“ slyšel kníže učitele hudby a s úsměvem se podíval na svou ženu.

Kněžna Sonja měla zavřené oči. Jako kdyby cítila manželův pohled, nadzvedla víčka a obrátila k němu hlavu.

„Má nádherný hlas,“ zašeptala a usmála se. „Mohla bych ho poslouchat celé hodiny.“

Kníže přikývl. „Jen počkej, až bude umět zazpívat všechny obtížné věci,“ řekl tiše, protože Felix musí tvrdě cvičit a potřebuje se maximálně soustředit.

Knížecí pár to respektoval, ale princezna Dagmar neustále zapomínala na to, že se má chovat tiše, když bratr cvičí. Vřítila se do salonu a práskla za sebou dveřmi. „Tiše,“ okřikla ji kněžna, a princezna zůstala zaraženě stát. Zaslechla Felixův zpěv a učitelovy kritické komentáře.

„Felix už musí mít dávno namožené hlasivky,“ řekla soucitně. „Jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Buď ještě chvíli zticha, prosím tě,“ požádala ji kněžna, ale najednou zpěv v hudebním pokoji ustal. Ve dveřích se objevil Felix.

„Děkuji ti, sestřičko, zachránila jsi mě. Už nejsem schopen zazpívat ani stupnici.“

Za ním se objevil Karl-Heinrich Hoffstetten a odsunul prince na stranu. Pak vešel do salonu.

„Jasnosti, víte moc dobře, že hlas lze vytrénovat jenom cvičením a pílí.“

„Já vím,“ přikývl princ a spiklenecky se na svou sestru podíval. „Ale když přijde Dagmar, tak se servíruje káva a koláče. Jste zván, pane Hoffstettene.“

Starý učitel klavíru potlačil úsměv, políbil kněžně ruku a pak si sedl ke stolu vedle knížete.

„Dělá velké pokroky,“ mínil s pohledem upřeným na prince Felixe, kterému právě princezna něco šeptala do ucha.

„Z takového žáka má člověk radost.“

„Felixi, Dagmar, posaďte se, prosím,“ pokárala je kněžna Sonja. „A nešeptejte si v přítomnosti hosta.“

Princezna Dagmar se tiše zasmála a sedla si vedle matky. Sluha Jonas přinesl čerstvou kávu a koláče a Karl-Heinz Hoffstetten se nenechal dvakrát prosit. Byla to pro něj jedinečná příležitost, protože jeho žena mu sladkosti nedopřává.

„Kdy mám zase přijít, Jasnosti?“ zeptal se a vypil kávu.

„Myslím, že dvakrát týdně to stačí. Co v pátek?“

„Dobrá, v pátek,“ přikývl starý učitel, žádostivě se podíval na koláče a rozloučil se.

***

O víkendu přijel na zámek princ Hanno. Po obědě musel s otcem probrat spoustu pracovních věcí a objevil se teprve u večeře.

„Myslela jsem, že sis sem přijel odpočinout,“ řekla princezna Dagmar a významně se na bratra podívala.

„Odpočívat budu teď,“ odvětil princ a políbil sestru na nos. „Jsi spokojená?“

„Jak dlouho míníš zůstat?“ chtěl vědět Felix. Vídá bratra zřídka a využívá každou příležitost.

„Do pondělí,“ odvětil Hanno von Merlin. „Ale pak musím jet na dva týdny do Francie.“

„Příliš hodně pracuješ,“ pokárala ho kněžna. „Jsou tyhle cesty opravdu nutné?“

„Bohužel ano,“ povzdechl si princ Hanno. „Doba se změnila, mami. Musíme zůstat vepředu, když chceme mít obrat.“

Princezna Dagmar protáhla ústa. „Mohl jsi s tátou mluvit o obchodech celé dopoledne. Copak to nestačí?“

„Ale stačí, prcku,“ odvětil Hanno s úsměvem a napil se vína.

„Prcku?“ vykřikla princezna. „Kdy už si konečně všimneš, že jsem dospělá?“

„Nikdy,“ smál se Hanno. „Zakroutím krkem každému ctiteli, který se k tobě přiblíží.“

„To jsou mi hezké vyhlídky,“ rozčilovala se princezna. „Už se vidím jako stará panna, kterou pronásleduje smečka duchů bývalých ctitelů.“

Felix se hlasitě rozesmál. „Uklidni se, budou jenom dva.“

„A proč jen dva?“ rozčilovala se Dagmar. „Copak jsem tak ošklivá, že si jich nezasloužím víc,“

„Tohle nesouvisí s krásou,“ vysvětloval Felix naoko vážně. „Tomu prvnímu zakroutí krkem Hanno, a půjde za to do vězení. Tomu druhému zakroutím krkem já, a budu temnou a vlhkou kobku sdílet s Hannem. A ty strávíš zbytek života tím, že za námi budeš chodit na návštěvu a budeš nás utěšovat.“

„Protože jste odstranili mé jediné ctitele? To jsi uhodl. Nechám vám nosit jenom chléb a vodu a vezmu si čínského císaře.“

„Vaši fantazii bych chtěl mít,“ poznamenal kníže Max s úsměvem. „Mohli byste u stolu mluvit o něčem jiném než o vraždách a žaláři?“

„Omlouvám se, tati. Ale když má člověk takové bratry…“

„Tak by si na ně neměl stěžovat,“ vložila se do hovoru kněžna. „Ty si na Hannovy přítelkyně taky bereš lupu.“

„Ale já přece musím,“ bránila se princezna. „Vždyť to bude jednou kníže von Merlin.“

„A proto si smím vzít jenom tu ženu, která ti vyhovuje?“

„Vlastně ano.“ Princezna zkřížila ruce na prsou. „S Julií von Dannenberg jsem přece měla pravdu.“

Princ Hanno se ušklíbl a vzal si ještě kousek masa. Nerad vzpomíná na krásnou Julii. Ztratil málem hlavu i srdce, ale Dagmar ji náhodou potkala ve městě. S atraktivním mužem, který se k ní choval tak, že nebylo pochyb o tom, že ti dva spolu něco mají.

„To je stará záležitost,“ zamumlal. „Už se mi to nestane.“

Princ Felix se na svého bratra pátravě zadíval. Hanno se tou záležitostí s Julií dlouho trápil. Nemohl uvěřit, že by ho žena mohla takhle obelhat.

Také kněžna Sonja se na Hanna ustaraně podívala, ale princ se s chutí věnoval jídlu. Uklidnila se a zkonstatovala, že už mu Julia nechybí.

Po jídle se všichni odebrali do knihovny. Tahle místnost byla i přes vysoké regály nacpané knihami velmi útulná. V krbu hořel oheň a tlumené světlo stojatých lamp propůjčovalo místnosti kouzelnou atmosféru. Vše se topilo v přítmí, jenom těžké závěsy ozařovaly lampy.

Jonas přinesl knížecímu páru portské, suchý ryzlink pro sourozence a neopominutelnou karafu s čerstvou, studenou vodou. Pak odešel, protože věděl, že rodina chce být o samotě.

Princ Felix přiložil do krbu. Podzim je letos velmi vlhký a chladný, a praskání dřeva v ohni vytváří útulnou kulisu.

Princ Hanno pustil kompaktní disk s vážnou hudbou a nalil všem víno.

„Není nad příjemný večer doma,“ pronesl spokojeně a pozvedl číši. „Měli bychom si na to připít.“

Skleničky se rozezněly a kněžna Sonja byla zase jednou naplněna vděkem. Vděkem za to, že mohla pomoci k tomu, aby se tahle rodina cítila šťastná.

„Když se vrátím z Francie, chtěl bych vám někoho představit,“ začal Hanno opatrně.

„Slyšte, slyšte,“ ozvala se princezna Dagmar se zájmem a předklonila se. „Zase budu mít nějakou práci?“

„Tentokrát dáš ruce pryč, sestřičko,“ varoval ji Hanno. „Tentokrát je všechno jinak.“

„Uvidíme,“ nenechala se odbýt Dagmar. „Jak se tvá vysněná žena jmenuje?“

„Dagmar, musíš jít vždycky rovnou na věc?“ ozvala se kněžna, ale také ona byla zvědavá na to, co Hanno řekne.

Princ se zasněně podíval na dno skleničky. Nemá to své sestře za zlé. Najednou vzhlédl a podíval se na otce.

„Tati, smím na víkend pozvat Brittu von Harmstedt?“

„Samozřejmě,“ souhlasil kníže. „Když ti na tom tak záleží.“

„Záleží mi na tom moc,“ odvětil kníže. „Britta z vás má totiž strach.“

„Strach?“ zasmála se princezna. „Hanno, prosím tě, vyřiď jí, že nekoušeme.“

„Tak to Britta určitě nemyslí. Ale pro ni je zámek něco nepředstavitelného, něco pohádkového.“

„Tak v tom případě si ji můžeš vzít,“ zareagovala Dagmar velkoryse. „Protože takhle skromná bytost se do tebe nemohla zamilovat kvůli penězům.“

„Dagmar!“

„Omlouvám se, mami, ale nemám pravdu?“

Kněžna se musela proti své vůli smát. „Kdy už se konečně naučíš vyjadřovat nepřímo?“

„Jen ji nechej, mami,“ požádal ji princ Felix. „Pak už by to nebyl náš milý prcek.“

„Prcek,“ rozčilovala se princezna, ale nakonec zvědavost zvítězila. „Hanno, tak už nám o Brittě něco řekni, prosím.“

***

Bylo už pozdě, když se knížecí pár odebral do svých komnat, ale princové a princezna zůstali v knihovně.

„Takže to s Brittou myslíš vážně,“ zkonstatoval Felix zamyšleně.

„Samozřejmě,“ odvětil Hanno. „Jinak bych o ní před rodiči nemluvil.“

„Láska musí být krásná,“ povzdechla si Dagmar a pohodlně se usadila na polstrovanou sedačku se spoustou polštářů, na které vypadala jako drobounká loutka. „Mimochodem, co dělá tvoje nová ctitelka?“ obrátila se na Felixe.

Felix se křivě pousmál. „Myslíš Edith Sandersovou? Dobrý bože, ta mě pronásleduje, kde jen může.“

Hanno se rozesmál. „Je alespoň hezká?“

„Dokonce moc hezká,“ musel Felix uznat. „Ale prostě to není můj typ. A co se hlasu týče – nic moc.“

„Možná se to časem spraví,“ předvídala Dagmar optimisticky. „Vždyť teprve začala studovat.“

„Edith má moc hezký hlas, ale pro divadlo je slabý,“ vysvětloval Felix. „To už se nezmění, ale s tím se milá Edith nemíní smířit.“

„Jenom vytrvalost vede k cíli,“ zkonstatoval Hanno.

„Ne vždy,“ namítl jeho bratr. „Nevím, proč vůbec Edith přijali. Pravděpodobně se do toho vložil její vlivný otec.“

„Sanders není neznámé jméno,“ souhlasil Hanno a zapálil si doutník. Kouří zřídka, ale dnes večer dostal zkrátka chuť.

„Edith je čím dál tím horší,“ vyprávěl Felix a přiložil do krbu. „Její otec ji příšerně rozmazluje. Začíná si zvykat, že si může kdykoli a kdekoli prosadit svou.“

„Možná tě ale opravdu miluje,“ namítla princezna. Bratrovy milostné záležitosti ji vždycky zajímaly.

„Miluje?“ vyjel Felix. „Prosím tě, Edith touží jen po mém titulu. Má peníze, a k těm se přece hodí odpovídající titul. O nic jiného jí nejde.“

„Neškodíš jí přece jenom?“ zeptala se princezna.

„Ne, to jistě ne,“ zdůraznil Felix hořce. „Oslovuje mě princi nebo Jasnosti. A to na konzervatoři, kde jsem prostě jenom Felix von Merlin. Ostatní studenti mi říkají jménem. Ale naše milá Edith prostě musí vystupovat z řady.“

„Pravděpodobně ji to baví. Chce být vidět. A taky má ráda tituly. Jeden by určitě brala,“ řekl princ Hanno a odhodil téměř celý doutník do ohně.

„Trefil jsi do černého,“ souhlasil Felix. „Edith Sandersová musí vždycky hrát hlavní roli, pokud možno velmi nápadnou. Ale teď už se o tom nechci bavit. Stačí, když se tím budu muset zaobírat zase v pondělí.“

„Ubohý bratříčku,“ politovala ho princezna a zívla. „Myslím, že půjdu spát. Zazpíváte mi ještě ukolébavku?“

Felix to dříve dělával. Většinou společně s bratrem, který má také velmi hezký hlas.

„Zazpíváme jí?“ zeptal se Felix Hanna.

„Když mě nepřeválcuješ hlasem,“ odvětil.

Felix se zasmál a jednu ukolébavku navrhl. Pak začal zpívat jako první a Hanno se přidal jako druhý hlas. Princezna byla na své bratry zase jednou náležitě hrdá. Uvelebila se a naslouchala.

„Krásné,“ povzdechla si dojatě, když dozpívali. „Proč se nechceš věnovat svému hlasu taky?“ zeptala se Hanna.

Ten se tiše zasmál. „Protože pro domácí účely mi to stačí. Zůstanu radši u toho, čemu rozumím, jinak bych se stal neoblíbený jako Edith Sandersová.“

„A jsme tam, kde jsme přestali,“ zkonstatovala Dagmar suše a vstala. „Děkuji za ukolébavku, dobrou noc.“

Políbila bratry na tvář a vyšla z knihovny.

„Jsem moc rád, že se táta znovu oženil,“ mínil Hanno. „Jinak bychom neměli tak skvělou sestru.“

„A taky tak úžasnou nevlastní mámu,“ dodal Felix upřímně. „Kromě toho byl táta tehdy příliš mladý, než aby zůstával sám.“

„Chtěl bych, aby manželství s Brittou bylo taky tak harmonické a šťastné jako tátovo a Sonjino.“

„Zdá se, že máš Brittu opravdu moc rád,“ zkonstatoval Felix s úsměvem. „Jsem na ni zvědavý.“

„Bude se ti líbit,“ předvídal princ Hanno a vstal. „Měli bychom jít taky spát. Jak znám Dagmar, dá nám zítra pořádně do těla.“

„Na to se spolehni,“ odvětil princ Felix, prohrabal oharky v krbu a napřímil se. „Když nebude příliš rosa, mohli bychom jít do stáje a ve třech si zase jednou vyjet na koních.“

„Výborný nápad,“ zaradoval se Hanno. „Ale slib mi, že si kolem krku omotáš tlustou šálu, abys neztratil svůj drahocenný hlas.“

Felix se zasmál. „Jsi ještě horší než profesor Neumann. Neboj se, tak citlivé hlasivky zase nemám, abych se musel vzdávat veškerých radostí života.“

„To mě uklidňuje,“ zahihňal se Hanno a zhasl lampy. „Zazpíváš mi na svatbě?“

„Bude mi ctí,“ slíbil Felix a vyšel na osvětlenou chodbu.

Hanno jej následoval. Společně vyšli do prvního patra.

„Jsem rád, že zase jednou spím doma,“ zamumlal princ Hanno. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc a hezké sny,“ odvětil princ Felix a zamířil do svého pokoje.

***

Harald stál u nástěnky a hledal informace o sborových cvičeních. Dopoledne absolvoval teorii zpěvu, výslovnostní průpravu a zpěv. Kručelo mu v břiše.

„My máme na konzervatoři psa?“

Harald se otočil. „Felixi, to jsi ty? Podívej se na tohle, taky ti z toho bude kručet v břiše jako mně.“

Felix přistoupil blíž a přečetl si pokyny ke sborovým cvičením.

„To snad ne,“ zasténal. „Už zase?“

„Zase,“ řekl Harald. „Merlin, Hattinger, Rottmannová, Sandersová, čtrnáct hodin, malý sál. Půjdeš se mnou do menzy?“

„Nějak mě přešla chuť,“ rozčiloval se Felix. „Někdy mám pocit, že nás Neumann mučí schválně.“

„Neumann za to jistě nemůže,“ odvětil Harald tlumeným hlasem. „Bohužel máme ve třídě jenom dvě sopranistky, a jednou z nich je Edith. Půjdeš tedy? Umírám hlady.“

Felix se na svého kamaráda a spolužáka podíval a rozmýšlel se. Taky má hlad a jíst se musí. I když je člověk zase jednou rozčílený až hrůza.

„Proč nemůžu mít hodinu s Hagingerovou častěji než jednou za tři týdny? Dělá mi to Neumann schválně?“ stěžoval si Felix, když si stouply k výdeji jídla.

„Protože Cora je dobrá a musí se prostřídat na všech hodinách.“

Felix si povzdechl a vybral si jídlo. Následoval Haralda do jídelny. Našli stůl, u kterého si mohli nerušeně povídat.

„Z Edith nikdy zpěvačka nebude,“ hudral Felix, ale i když byl rozčílený, jedl s chutí.

Harald Hattinger se zdržel komentáře. Nijak o ní nemluví, protože Lisa Rottmannová je s Edith Sandersovou velmi dobrá kamarádka. A na Lisu má Harald od začátku studií spadeno. Harald sice nechápal, proč Lisa evidentně nenadanou Edith bere pod svá křídla, ale musí to akceptovat.

Zvedl hlavu a viděl, jak do jídelny míří Lisa. Potěšeně zvedl ruku a zamával na ni.

Lisa Rottmannová byla hezká, tmavovlasá dívka, ze které vyzařovala energie i temperament. Haraldovi netrvalo dlouho, než se do ní zamiloval až po uši.

„Ahoj, vy dva,“ řekla Lisa radostně. „Je vedle vás ještě místo pro jednu ubohou a naprosto vyhladovělou studentku?“

„Vždycky,“ odvětil Harald se zářivým úsměvem a Lisa se na něj vděčně podívala.

Felix má Lisu moc rád. Nejenom že je hezká a milá, ale má nádherný hlas. Ale když se někde objeví Lisa, nebude Edith daleko.

„Já jsem to tušil,“ zamumlal zkroušeně a hleděl do talíře, když se k nim řítila Edith Sandersová.

„To je od tebe milé, že mi držíš místo, Jasnosti,“ bájila a bez vyzvání se posadila vedle Felixe.

„Edith,“ ozvala se Lisa dotčeně. „Víš přece, že tady nejsou žádné rezervace.“

„Nebuď hned tak citlivá,“ okřikla ji Edith a podívala se na Felixe. „Princ má přece vždycky radost, když mě vidí.“

Pustila se do jídla a nevšimla si, že u stolu najednou zavládlo ticho. Po chvíli se zase obrátila na Felixe.

„Jasnosti, dnes zpíváme spolu. Ale to už určitě víš. Moc se na to těším. Doufám, že nám dá Hoffmann tentokrát lepší kousky. Zatím jsme zpívali jenom sborové části.“

Felix rychle vstal a zvedl tác. „Dobrou chuť,“ popřál chladně a rychle odešel.

„Co mu je?“ zeptala se Edith překvapeně.

Harald s Lisou se na sebe podívali a mlčeli. Nelíbilo se jim, jak se Edith Felixovi neustále vnucuje.

„Ztratili jste řeč?“ obořila se na ně. „Myslím, že to od prince nebylo zdvořilé, jen tak se zvednout a odejít. Když je tak pečlivě vychovaný…“

Harald se otočil na Lisu. „Uvidíme se později, ano?“ Popadl svůj tác a odešel.

„To se ti zase jednou povedlo,“ obořila se Lisa na kamarádku. „Copak nevidíš, že jdeš Felixovi na nervy?“

„To si nemyslím,“ namítla Edith sebevědomě. „Možná je naštvaný, ale takhle nezdvořilý ke mně nikdy nebyl.“

Table of Contents

Úvod

Povídka