Nina Gregor

RŮŽE A LEDOVÉ KVĚTY (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5990-8

Lilian Denkerová si opřela hlavu o volant a rozplakala se. To snad není pravda! Nejenom že svého přítele Arna před chvílí přistihla s  jinou ženou, ale teď kvůli nečekané sněhové bouři sjela z  cesty a vězí v  příkopu. Nevěděla, co si počít. A najednou ucítila na krku studený vzduch. Zvedla hlavu. Díval se na ni pár hnědých očí. A ona měla najednou pocit, že všechno bude v  pořádku a že je v  bezpečí.

„Mohu vám pomoci?“ zeptal se muž hlubokým hlasem, při němž Lilly přeběhl mráz po zádech. Neznámý jí podal ruku a pokračoval: „Nebo snad chcete Štědrý večer strávit v  zasněženém příkopu?“

Anja Krügerová, když s úlevou vypínala počítač, navrhla své kolegyni: „Pojď, Lilly, dáme si na vánočním trhu ještě svařené víno.“

„Konečně víkend.“ A už jenom necelé tři týdny do Vánoc. Při téhle představě jí po tváři přeběhl stín. Až příliš dobře si vzpomíná na poslední roky, kdy trávila svátky s rodinou. S rodiči, bratrem, sestrou, jejím manželem a svým tehdejším partnerem Stefanem. Zpívaly se koledy, zapalovaly svíčky, zdobil stromeček a ta nezapomenutelná chuť štědrovečerní večeře...

Lilian však letos vůbec nemá chuť trávit Vánoce s rodinou. Také proto, že se v létě se Stefanem rozešla. Krátce nato se seznámila s Arnem a jen nerada vzpomíná na první setkání rodiny s hezkým a sebevědomým bankéřem.

Rodiče, sestra, švagr ani bratr k němu nenašli cestu a ani on na tom nebyl o nic lépe. V podstatě si neměli co říct. Její malý synovec Tobias všeobecnou averzi vyjádřil poněkud drasticky: „Arno je hloupý. A nemá nás rád.“

Lilian pak s Arnem rodiče navštívila ještě jednou, ale nebylo to o moc lepší. Od té doby se ptala, jak by se daly vyřešit Vánoce, a byla si jista, že by si jen obě strany vzájemně pokazily svátky.

Ale dodnes nenašla řešení. A zdálo se, že pro Arna svátky nic neznamenají. Ignoroval slavnostně vyzdobené ulice a obchody a nikdy by ho nenapadlo, aby se s Lilian procházel po vánočních trzích. Jí samotné to bylo líto. Už jako malá holka si spojovala vůni pečených kaštanů, klobásek a svíček s Vánoci. Přesto zatím odolávala a na trhu nebyla ani sama.

„Co se děje? Spíš snad?“ Anja si ji pobaveně prohlížela.

„Naopak,“ bránila se Lilian. „Ale letos mi jde vánoční veselí nějak na nervy.“

„Mně se zdá, že předvánoční čas je to nejhezčí období v roce,“ namítla Anja. „A zatím jsi proti procházce po vánočním trhu nikdy nic nenamítala.“

„Všechno je jednou poprvé,“ odbyla ji Lilian, sbalila si věci do kabelky a oblékla si teplou bundu. „A kromě toho jsem s Arnem domluvená na večeři u Itala.“

„Snad ne teď?“ Bylo totiž pět večer, a to má pověstná italská restaurace ještě zavřeno.

„Ne, v osm,“ odvětila Lilian. „Ale chtěla jsem doma ještě trochu uklidit. O víkendu jsem se k tomu vůbec nedostala.“

Anja jí viděla na očích, že je to jenom výmluva, ale pokrčila rameny. „Tak si musím svařené víno dát holt sama.“

„To bych neřekl, má milá kolegyně,“ ozvalo se ode dveří. „Velmi rád vás doprovodím. Ale je to jenom na vás.“

Jan Scholl, nový architekt v týmu, nabídl Anje rámě. Ta popadla kabelku a už byli pryč.

Lilian za chvíli vyšla z kanceláře v několikapatrové skleněné budově uprostřed Mnichova a cestou k parkovišti přemýšlela, co si dnes večer oblékne.

Tahle otázka se vyřešila sama, když jí zazvonil mobilní telefon. Arno zrušil večeři. „Obermaier mi nařídil, abych s ním a s Japonci šel na večeři. To snad chápeš, drahoušku.“

Ne, chtěla Lilian říct, už jsem se na večeři moc těšila. Ale nahlas řekla jenom: „Samozřejmě, že to chápu, drahoušku. Přijdeš potom?“

„Obávám se, že na to nebudu mít čas. Japonská delegace je pověstná svým dlouhým vysedáváním u jídla. Ale mohli bychom si na večeři zajít zítra. Stejný čas, stejné místo. Souhlasíš?“

„Dobře. Tak tedy zítra.“ Lilian si povzdechla a zastrčila klíč do zapalování. Cestou ji napadlo, že v poslední době se stává až příliš často, že Arno zruší schůzku. Měla by si kvůli tomu dělat starosti?

Ne, poručila si v duchu. Jako asistent vedoucího filiálky jedné z největších bank v Mnichově zkrátka musí tu a tam plnit reprezentativní úlohu. To přece s nimi dvěma vůbec nesouvisí.

Přesto měla zkažený večer. Přes oběd nebyla ani ve městě, takže si nekoupila nic k jídlu. Jediné, co našla v mrazáku, byla pizza. Sklesle ji dala do trouby a pak ji bez chuti přežvykovala. Poté si dopřála skleničku červeného.

„Měla jsi s námi jít,“ říkala jí Anja druhý den, když se dozvěděla o tom, co Arno udělal.

„Nechtěla jsem vás rušit,“ namítla Lilian a zazubila se. A Anja zčervenala až po kořínky vlasů.

„Máš pravdu, s Janem nás to ve dvou opravdu bavilo,“ souhlasila. „Ale dnes přes poledne bychom mohly...“

„To nejde. Mám schůzku s hraběnkou von Talbach. Kvůli zimní zahradě.“

Když Lilian večer odcházela z kanceláře a jela do svého útulného bytu, mobilní telefon mlčel. Arno dohodu očividně dodrží.

Doma si dopřála teplou koupel, pak se namalovala a vybrala si šaty.

Když si právě zapínala zip, zazvonil jí telefon.

„To snad ne, už zase,“ zasténala Lilian. Ale na druhém konci zaslechla matčin hlas.

„Rádi bychom vás s Arnem na svátky pozvali k nám.“ Elly Denkerová šla jako vždy rovnou na věc. „Snad jste si nic nenaplánovali.“

Lilian přeběhl mráz po zádech.

„Musím si o tom promluvit s Arnem, mami,“ řekla rychle. „Nezlob se, ale zavolám ti zítra.“

Když si vyslechla nejnovější drby z malé vesničky před branami města Mnichova, ukončila její matka rozhovor.

Lilian už nezbývalo moc času. Navoněla se svým oblíbeným parfémem a vyděsila se, protože venku někdo zatroubil. Rychle vyhlédla z okna a zjistila, že pod okny stojí Arno.

Na začátku vztahu, přemýšlela ve výtahu, ji vždy osobně vyzvedl v bytě a vášnivě ji políbil. Teď je všechno jinak.

Arno zrovna vystoupil ze svého sportovního auta a otevřel jí dveře.

„Vypadáš jako vždy úžasně,“ ujišťoval ji a políbil ji na tvář. Pak usedl za volant a vyrazili.

„Díky.“ Lilian nechtěla být pošetilá, ale kouzelně se na něj usmála. „Strašně se na dnešní večer těším.“

Italská restaurace La Gondola byla jako vždy plná hostí a Giuseppe, podsaditý černovlasý číšník, je osobně zavedl k malému stolku ve výklenku.

„Dnes bych vám rád doporučil grilované plody moře,“ básnil a podíval se Lilian do očí. „A poté jako dezert Angelův úžasný dortík.“

„Souhlasíme,“ řekl Arno, a jakmile Giuseppe odešel, zatvářil se omluvně a podíval se na Lilian. „Ani jsem se tě nezeptal, jestli chceš také.“

S úsměvem přikývla. „Proti Giuseppovu vkusu jsem dosud nikdy nic nenamítala.“

Připili si šampaňským na dnešní večer. Pak si chvíli povídali o všem možném a nakonec se Lilian zmínila o matčině pozvání.

„Snad jsi nesouhlasila,“ vyděsil se Arno.

„Ne, chtěla jsem si o tom nejprve promluvit s tebou.“

„To je dobře. Takže mým plánům nestojí nic v cestě. Vlastně jsi to neměla vědět,“ pokračoval s tajemným úsměvem na rtech. „Objednal jsem nám na svátky pokoj v hotelu Alpspitz v Garmisch-Partenkirchen. Co na to říkáš? Žádná rodinná oslava u nazdobeného stromku, žádné koledy a hlavně žádné otravné příšery,“ narážel na Lilianina synovce a neteř. „Překvapil jsem tě, drahoušku?“

„Že se ptáš.“ Lilian byla nadšená. Zaprvé patřil hotel Alpspitz k nejstarším hotelům v Alpách a za druhé nemá letos na rodinu náladu.

„V tom případě,“ podíval se jí Arno do očí, chytl ji za ruku a políbil ji na špičky prstů, „vzhůru do Garmische.“

***

Silvia se netrpělivě dívala na své propracované hodinky, posázené brilianty – Michaelův dárek k posledním narozeninám. Když jí chtěl princ udělat radost, hýřil nápady a byl opravdu velkorysý. Několikrát se stalo, že jí spontánně navrhl výlet do Říma, Londýna nebo Paříže. Jednou letěli dokonce do New Yorku jenom proto, že zmínila, že její kamarádka Vanessa se fantasticky najedla ve známé francouzské restauraci, a on si chtěl dopřát totéž.

Přesnost však nepatřila k jeho silným stránkám. Několikrát se stalo, že schůzku na poslední chvíli zrušil, když neměl náladu.

Dnes večer chtěli jít na vernisáž společného kamaráda, který poprvé vystavoval v galerii Sylviina strýčka přímo v centru města.

Když vklouzla do modrých šatů na ramínka, které zdůrazňovaly její bezchybnou postavu, ukazovaly hodiny osmou, ale po Michaelovi jako by se zem slehla.

Silvia netrpělivě vytočila jeho číslo – a ozval se jenom záznamník. Naštvaně se rozhodla, že vyrazí sama, a o chvíli později už stála ve výtahu, který ji odvážel do podzemní garáže.

Právě když přijela ke galerii a hledala místo na zaparkování, zazvonil jí mobilní telefon.

„Ahoj, miláčku, zrovna jsem si poslechl zprávy,“ ozval se Michael. „Stalo se něco?“

„Ale ne, drahoušku,“ odvětila Silvia kousavě. „Jenom jsi zapomněl na naši dnešní návštěvu galerie.“

„Hrome, Axelova vernisáž,“ pronesl Michael zkroušeně. „Moc mě to mrzí. Mohla bys mi odpustit, Silvio?“

„Jen když co nejdřív přijedeš.“ Silvia ukončila hovor a objevila volné místo na zaparkování. Jenomže na poslední chvíli jí tam zaparkovalo porsche.

Galerie byla plná lidí a mladý umělec se zrovna bavil s několika Silviinými přáteli.

„Ahoj, všechno v pořádku?“ Silvia políbila Axela Vandermara na obě tváře a podala si sklenici šampaňského.

Všichni ji hlasitě pozdravili a pak si společně připili na Axelův úspěch. Silvia se mezi přáteli cítila dobře. Okamžitě se jí zlepšila nálada. Všichni si povídali a smáli se.

Silvia zrovna mluvila se svou nejlepší kamarádku Sybille o plavbě na jachtě po Karibiku, kterou kamarádka plánuje s přáteli zrealizovat o svátcích, když ucítila, že ji někdo pozoruje.

Pomalu a jakoby náhodou otočila hlavu – a spatřila dvě hluboké oči, které doslova zářily obdivem. Odkud jenom zná tohoto muže, který není hezký v pravém slova smyslu, a přesto ji přitahuje? Ne, není hezký, ale je velmi zajímavý.

Když se na ni nenápadně usmál a pozvedl sklenici, vzpomněla si: byl to řidič porsche, který jí sebral místo na parkování přímo před nosem.

„Bratříčku, tady jsi!“ ozval se v tom okamžiku Axelův potěšený hlas. „To je Kai, můj starší bratr,“ představil ho všem.

Zatímco Kai Vandermar se bavil s ostatními, cítila Silvia jeho obdivný pohled čím dál častěji.

Bylo jasné, že se mu líbí, a bylo jí sympatické, že si se všemi ihned rozuměl.

V tu dobu stál princ Michael pod sprchou a pískal si. Pak se osušil a oblékl si elegantní oblek, o kterém věděl, že ho má Silvia ráda. Takhle se snažil napravit, co pokazil.

„Ty ještě někam jdeš, Michaeli?“ divila se kněžna Elena, když potkala svého nejstaršího syna na schodech. „Čekáme přece von Talbachovy a hraběte Enzelina. Máme společně povečeřet. Doufali jsme, že nám s Christianem budete dělat společnost.“

„Někdy jindy určitě, mami,“ ujišťoval ji Michael a políbil ji na tvář. „Ale dnes večer už jsem domluvený se Silvií. A navíc jsem na to zapomněl.“

„Tak bys neměl zapomenout na Silviiny oblíbené květiny,“ poradila mu kněžna Elena a pokynula sluhovi. „Edwine, obstarejte kytici bílých kal. A rychle, prosím, spěchá to.“ Pak se obrátila k synovi: „Už jsi ji nechal čekat dost dlouho.“

Když princ po chvíli odcházel ze zámku s kyticí kal, kněžna za ním hleděla se spokojeným úsměvem.

Její prvorozený syn je atraktivní mladý muž, který se od dětství zajímá o to, co jednou zdědí, a pomáhá otci, jak jen může. K velké radosti knížecího páru se rozhodl pro vhodnou ženu. Silvia Algaierová bude dokonalá princezna von Wilde.

Za půl hodiny princ von Wilde sjel z dálnice a za chvíli našel volné místo na zaparkování.

V galerii Henryho Algaiera už bylo těsno, přesto princ Silvii velmi rychle našel. Překvapilo ho, že se nebavila s kamarády, ale vzrušeně si povídala se světlovlasým mladým mužem, kterého Michael neznal.

Jako vždy byla Silvia dokonale upravená. Ale něco princi na tomhle harmonickém obrázku vadilo. Za chvíli věděl, co to je. Silvia naprosto klidně flirtovala s cizím mužem, který do ní byl zahleděný stejně jako ona do něj.

„Michaeli,“ všimla si ho a zamávala na něj. „Smím vás představit? Tohle je princ Michael von Wilde a tohle je Axelův bratr Kai.“

Oba muži se přísně přeměřili a potom pokynuli hlavou. Kai Vandermar odešel, ale ještě se dychtivě podíval na Silvii.

„Očividně jsi mu zamotala hlavu,“ zkonstatoval princ podrážděně.

„Ale Michaeli, snad nežárlíš?“ Tahle představa Silvii pobavila.

„Mám k tomu snad důvod?“ Michael von Wilde položil Silvii ruce na ramena a přitiskl ji k sobě.

„Nesmysl,“ uklidnila ho. „Jen jsme se s Kaiem příjemně bavili. Mimochodem přemýšlí o tom, že se zúčastní těch závodů v plachtění.“

„To je úžasné. Budeš mít alespoň někoho, s kým zaženeš nudu,“ odvětil Michael kousavě.

„Nerozmyslel sis to?“ Silvia se k němu přitiskla. „Víš přece, jak ráda plachtím. Ale bez tebe je to jenom poloviční radost. Nebuď přece takový.“

„Ty plachtíš, já zase miluji lyžování,“ namítl Michael. „A na lodi je mi špatně, to přece víš. Dávám prostě přednost sněhu a lyžím.“

„Ale to by znamenalo, že strávíme Vánoce každý sám. To přece nemyslíš vážně.“

„To tedy myslím.“ Tvářil se odhodlaně. „Ale můžeš jet se mnou. Není nic krásnějšího než křupající sníh, modré nebe nad hlavou a upravená sjezdovka.“

***

„Tak to by bylo.“ Lilian vypnula počítač a nastrkala si potřebné věci do kabelky. Pak vstala a zamířila k věšáku, kde visel teplý kabát.

„Ty si opravdu myslíš, že tě budou bavit Vánoce mezi cizími lidmi v hotelu? To není nic pro mě,“ ujišťovala ji Anja, když se s ní loučila a přála jí veselé Vánoce.

„Člověk musí vyzkoušet všechno,“ odvětila Lilian pobaveně.

„A kromě toho není Arno přece cizí. Jsem si jista, že nás to bude bavit. Na sjezdovce i po lyžování.“

„Rodiče by se na mě příšerně naštvali, kdybych se u nich na Vánoce ani neobjevila,“ pokračovala Anja. „Divím se, že tvé matce to nevadí.“

„Jen si představ, že mi popřála, ať se tam dobře bavím. A dokonce mi závidí,“ vyprávěla Lilian „Vlastně je to pochopitelné, když si představím všechen ten stres, který o Vánocích každý rok zažívá. Několik dní v hotelu by jí s tátou prospělo. Možná bychom jim se sourozenci měli příští rok pod stromeček nadělit nějaký zájezd, aby měli konečně čas sami na sebe.“

„Taky ti přeji, ať se ti tam líbí, Lilly.“ Anja se však stále tvářila pochybovačně. „A kdyby to nebylo ono, tak prostě sbalíte věci a vrátíte se.“

„To snad nenastane.“ Lilian ve dveřích Anje ještě zamávala a pak zamířila k výtahu.

Zatímco sjížděla dolů, zamyšleně se prohlížela v zrcadle. Pro zbytek dne si vzala volno, aby si v klidu mohla projít své oblíbené obchůdky. Několik nových věcí by v hotelu Alpspitz nemuselo být na škodu.

Bylo brzy odpoledne, když se s plnými taškami vrátila k autu a snažila se dovolat Arnovi, který měl v Garmischi ještě nějaké jednání. Ale ozvala se jenom hlasová schránka.

Tak dobrá, budu ho muset překvapit, řekla si a začala si prozpěvovat vánoční koledu, která se ozývala z autorádia.

Doma si poslechla vzkazy na telefonním záznamníku a odstřihla všechny cenovky z nových věcí. Ty pak nacpala do přeplněného kufru.

Volala jí matka a popřála jí hezké Vánoce na horách. Zavolali také sestra s rodinou a bratr. Lilian chvíli přemýšlela, jestli jim má zavolat zpět. Ale pak to zamítla. Když hned vyjede, může být v Garmischi na večeři.

Rychle si ještě upravila make-up a pak se rozjela směrem k dálnici. Těšila se na volné dny bez svíček a vánočních koled, nazdobeného stromku a sentimentu.

Teď už chybí jenom sníh, pomyslela si. A všechno by bylo dokonalé. Alespoň není mokro. A jestli se dá věřit předpovědím počasí, mělo by v následujících dnech nasněžit.

Přes město jela doslova krokem. Celý Mnichov jako by byl na nohou. Teprve na dálnici mohla jet rychleji.

Ale před Eschenlohe byla zácpa a musela popojíždět až do Oberau. V každém druhém autě seděly rodiny, které se těší na vánoční dovolenou. Anja by se divila.

Mezitím se slunce skrylo za šedými mraky a setmělo se. V záři reflektorů začaly nečekaně tančit sněhové vločky, a když dojela do Garmische, sněžilo už pořádně. Jestli to takhle bude pokračovat až do rána, bude město pod sněhem. Lilian to bylo vhod, protože stejně jako Arno miluje lyžování.

Teď už to nemůže být daleko, pomyslela si Lilian a zpomalila, aby nepřehlédla odbočku k hotelu Alpspitz.

Za chvíli už auto pomalu stoupalo do kopce. Netrvalo dlouho a před očima se jí objevil malý, ale milý hotel na návrší. Úzká příjezdová cesta vedla na parkoviště, na němž stály elegantní limuzíny. Lilian zastavila na jednom z posledních volných míst, popadla kabelku a přebrodila se přes hromady sněhu až ke vchodu. Pro kufry si může přijít později, stejně je teď nepotřebuje. Hlavně ať už je brzy s Arnem. Už se těší na jeho překvapený obličej.

Hotel splnil, co sliboval. Byl krásný zvenčí i zevnitř. Otočnými dveřmi se Lilian dostala do krásné hotelové haly, která byla příjemně zařízena na čekání. Zelené rostliny všemu dodávaly útulný ráz. Elegantně oblečení lidé chodili sem a tam nebo postávali ve skupinkách a bavili se.

Je tady hezky, blesklo Lilian hlavou a opravdu se těšila na pár dní klidu, které na ni s Arnem čekají.

Ano, pan Reichmann je ve svém pokoji, dozvěděla se od recepční. A když jí oznámila číslo pokoje, zamířila k výtahu. Nevšimla si ani, že recepční jí ještě něco chtěla říct...

Na klice u dveří s číslem 203 sice viselo „Nerušit“, ale to snad neplatilo pro ni.

Dveře nebyly zamčené, jak se chvíli obávala, ale potichu se otevřely. Lilian stála v malé chodbičce a rychle se na sebe podívala do zrcadla. Pak otevřela další dveře, které vedly do prostorného obývacího pokoje. Závěsy byly zatažené a na stole hořela svíčka. Lilian chvíli trvalo, než si na přítmí zvykla.

„Ahoj, to jsem já,“ zavolala na Arna – a v následujícím okamžiku by se v ní krve nedořezal. Nechápavě zírala na dvě nahá těla, která ležela na obrovské posteli uprostřed pokoje v jednoznačné poloze.

„Lilian, co tady děláš?“ zeptal se Arno překvapeně, zatímco neznámá žena se snažila rychle zakrýt.

„To se ptám spíš já tebe,“ pronesla Lilian bezbarvě a v krku jí vyschlo. Na tenhle obraz nejspíš do smrti nezapomene.

„Vysvětlím ti to,“ vyskočil Arno z postele a blížil se k ní. „Chápej. Tohle s námi nemá nic společného. Já a Mona... to je jen malé nedopatření, nic vážného.“

Chytl ji za ramena, ale Lilian se otočila a vymanila se z jeho sevření. Nevšimla si, že jí spadla kabelka na zem.

Arnovu horlivému vysvětlování nevěnovala nejmenší pozornost. Zamířila ke dveřím. Tady už nemá co pohledávat. Viděla toho až dost...

***

Table of Contents

Úvod

Povídka