Sabine Stephan

SEN PRINCEZNY ANJI (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5973-1

Slavnostní sál zámku Bellinghaus doslova zářil. Princezna Anja s  uspokojením zkonstatovala, že silvestrovská party se letos opravdu vydařila. Švédské stoly se doslova prohýbaly pod lahodným jídlem, někteří se věnovali právě stolům, jiní lili olovo a někteří si nechávali věštit budoucnost. Princezna se rozhodla, že najde svého bratra Andrého, protože chtěla zahájit tanečky. Zrovna když se ho vydala hledat, přistoupila k  ní pestrobarevně oblečená věštkyně a chytla ji za ruku. Princezna si s  úsměvem na rtech představovala, co jí asi řekne: V  novém roce budete mít úspěch a štěstí a konečně najdete muže svých snů…

Jenže když se na ni věštkyně podívala, Anje došlo, že jí v  očích vidí spíš zděšení než nadšení. „Vidím obrovské neštěstí,“ pronesla žena syrovým hlasem. „Ale také muže, který vás miluje a zachrání vás…“

Kamarád už měl víc než půl hodiny zpoždění.

Randolf von Ralswiek se neklidně rozhlížel po hale aukčního domu. Místnost byla vykládaná dřevem a stálo tady nejméně třicet řad židlí. Téměř na všech už seděli lidé. Ve vzduchu viselo vzrušení a napětí. Koupěchtiví návštěvníci přijeli z blízka i z daleka, aby si vydražili nějaké umělecké dílo. Licitátor právě nabízel abstraktní malbu ve zlatém rámu.

Randolf minul několik řad a pak si stoupl vedle sloupu nedaleko vstupních dveří.

Díky svým tmavým vlasům, svalnaté postavě a výraznému obličeji vypadal jako bojovník ze staré nordické ságy. Oblečení však odpovídalo dnešní době. Princ si oblékl tmavošedý kostým, ale stejně dobře by mu slušely obyčejné rifle a tričko. Nejnápadnější však na něm byly tmavomodré oči. Přátelsky, ale trochu neklidně těkaly po místnosti.

Po kamarádovi jako by se slehla zem. Randolf se zamračil. Copak se s Andrém špatně domluvili? Nebo ho něco zdrželo? Nebylo by divu.

Hamburk totiž v poslední den v roce překvapila sněhová chumelenice, a tak se provoz ve městě výrazně zpomalil. Randolf se proto rozhodl, že půjde z bytu do aukčního domu raději pěšky. Není to daleko.

Snad se Andrému nic nestalo, blesklo mu hlavou. Hustá chumelenice znesnadňuje jízdu. A to v Hamburku sněží málokdy. Ale když už sněží, tak pořádně.

„Jedenáct tisíc EUR,“ vytrhl jej licitátorův hlas ze zamyšlení. „Nabídne někdo dvanáct tisíc?“

Randolf protáhl obličej. Jedenáct tisíc EUR za obraz, u kterého se ani nedá poznat, kde je nahoře a kde dole? Nikdy! Podivné tvary a čáry nedávaly smysl. Takovou nehoráznou částku by vydal raději za něco jiného…

V tom okamžiku se do haly vřítil vysoký muž. Ve světlých vlasech se mu třpytily sněhové vločky a očima úpěnlivě někoho hledal. Byl to André von Bellinghaus.

Randolfovi se ulevilo. Radostně na kamaráda zamával.

„Dvanáct tisíc EUR od pána s číslem osm tamhle u sloupu.“

Licitátorova slova jej zasáhla jako blesk.

Pán u sloupu? To jsem přece já!

„To snad ne,“ zasténal a vyděšeně se rozhlédl. Tenhle obraz by nechtěl ani jako dárek… Někdo za tuhle čmáranici určitě nabídne víc.

Nebo snad ne?

„Nikdy nemávej na aukci, Randolfe, protože by tě to mohlo stát celé jmění,“ zašeptal André a stoupl si k němu.

„Bohužel jsi mě varoval pozdě.“

„To se ještě neví. Třeba si ten šunt někdo koupí.“

Randolf pochybovačně zafuněl.

„Dvanáct tisíc poprvé…“ Licitátorův hlas zněl definitivně. Nakonec větu zpečetil bouchnutím kladívka. Podíval se mezi hosty, hledal dalšího kupce.

Randolfovi na čele vystoupily kapičky studeného potu.

„Podruhé…“

Randolf postřehl, jak se André tváří soustrastně. „Tak to vypadá,“ hlesl André, „že budeš šťastným majitelem uměleckého díla, které – abych tak řekl – ještě čeká na uznání, příteli.“

Kladivo začalo klesat…

„Dvanáct tisíc pět set,“ ozval se z místnosti vysvobozující hlas.

„Dvanáct tisíc pět set EUR,“ zopakoval licitátor. „Nabízí někdo víc?“ Nadějně se podíval Randolfovým směrem. Ten však zakroutil hlavou.

„Zachráněn na poslední chvíli,“ řekl André.

„To mi povídej.“ Randolf si oddechl. „Obrazy mé dvanáctileté neteře jsou hezčí. Prosím tě, koupíme, co potřebujeme, a padáme odsud.“

„Jasně. Středověká brož je na seznamu teď.“ André von Bellinghaus nahlédl do katalogu a nenápadně ukázal na fotografii. „Chtěl jsem si vyslechnout tvůj názor.“

Randolf si okem odborníka prohlížel stříbrně se lesknoucí šperk vyfocený na černém sametovém polštářku. Stará brož ze stříbra ve tvaru dubového listu.

„Musí být nejméně tři sta let stará. Vynikající ruční práce,“ mínil. Dějiny středověku ho baví, proto se vyzná velmi dobře v bitvách i ve středověkých uměleckých dílech a užitných předmětech.

„Díky, kamaráde. Jestli jednou pověsíš lékařinu na hřebík, měl by sis otevřít starožitnictví.“ André se upřímně zasmál.

„Je to hezká věcička, ale nepotřebuješ ji. Proč raději nekoupíš tu sbírku knih, která se draží po broži?“

„Není to pro mě, ale pro sestru. Anja miluje středověké věci – stejně jako ty. A tahle brož je mimořádná.“

„Zdá se mi, že svou sestru dost rozmazluješ.“

André si povzdechl. „Radši bych jí vydražil nějakého muže.“

„A proč?“

„Protože Anja se vyhýbá každému vážnému vztahu. Přesně od té doby, co před dvěma roky zrušila zásnuby. Samota jí neprospívá. Má sice spoustu nápadníků, ale žádného si nepřipustí k tělu…“ André se odmlčel a zamyšleně se podíval na kamaráda.

Randolf však zvedl ruce na obranu. „Jestli myslíš na to, že bys mě s ní dal dohromady, tak na to raději hezky rychle zapomeň. Já nejsem k mání.“

„Nevadí přece, že trávíš všechen čas v práci.“

„Ale vadí. Kromě toho bych si nikdy nezačínal se sestrou svého nejlepšího kamaráda. Kdyby vztah ztroskotal, přišel bych i o tebe. Ne ne. Na to zapomeň, André.“

„Škoda.“ André ještě něco zamumlal, ale Randolf tomu nerozuměl. Pak se oba soustředili na dražbu brože. Zdržoval svou nabídku co nejdéle, aby se cena nevyšplhala příliš vysoko.

Za deset minut už byl novým majitelem drahocenného šperku.

Když vyřídili veškeré formality a zaplatili příslušnou částku, opustili aukční síň a chvátali po zasněženém parkovišti k Andrého autu. Princ se u auta zastavil a podíval se na Randolfa.

„Umírám hlady. Pojeďme ke mně domů, dáme si tam večeři,“ navrhl. „Žena bude mít radost, že tě zase vidí. A taky tam bude Anja,“ pronesl jakoby mimochodem.

„Tohle ti neprojde,“ varoval ho Randolf.

„Tak pojď. Jde jenom o večeři.“ André von Bellinghaus na kamaráda spiklenecky zamrkal a pak se posadil za volant. A tak Randolfovi nezbývalo nic jiného, než nastoupit.

André nastartoval a začlenil se do odpoledního rušného provozu. Postupova-li pomalu. Konečně vyjeli z města. Čím víc se blížili k zámku Bellinghaus, tím prázdnější byla silnice. Brzy už jeli na plný plyn.

„Doufám, že přijdeš zítra večer na silvestrovskou oslavu. Je ten ples,“ ujišťoval se André.

„Myslím, že spíš ne.“

„Ale to mi přece nemůžeš udělat.“

„Plesy mě nezajímají. A společenské tlachy teprve ne.“

„Jenže díky těmhle společenským tlachům, jak říkáš, se navazují obchodní kontakty. Kromě toho bych byl rád, kdybychom poslední den v roce strávili společně. Od té doby, co jsem se přestěhoval do Stuttgartu, vídáme se příliš málo.“

„Tak dobře,“ vzdal to Randolf. „Ale jestli doufáš, že se budu dvořit tvé sestře, tak tě musím zklamat.“

„A proč, Randolfe? To, že je Anja má sestra, s naším přátelstvím přece nijak nesouvisí.“

„Ale souvisí. Kromě toho je herečka, André. Mezi námi je obrovský rozdíl, každý žijeme v jiném světě.“

„A tobě to vadí? Myslím, že právě starý řecký filozof Seneca tvrdil něco o tom, že máš jít za štěstím. Zapomeň na to, že je to má sestra.“

„Nemůžu.“

„Ty se svými zásadami… Páni, co to má být?“ André přivřel oči a vysunul hlavu. Nevěřícně zíral přes přední sklo.

Najednou si toho Randolf všiml také. Právě je předjelo červené auto. Nejelo však ve svém pruhu, ale řítilo se klikatě sem a tam šílenou rychlostí. Silnice je sice volná, ale přesto je tenhle způsob jízdy nebezpečný. Možná že řidič zapomněl, že pod sněhem se skrývá zrádný led.

„Vždyť se zabije. Copak se opil už den před Silvestrem?“ zvolal Randolf pobouřeně, když se auto před nimi málem ocitlo v protisměru.

„To není chlap,“ zasténal André a zbledl. „Já to auto znám. Sedí v něm Anja.“

„Cože? To snad nemyslíš vážně.“ Randolf zíral dopředu. Přesně v tom okamžiku se v protisměru objevilo nákladní auto. A červené auto před nimi se řítilo přímo na něj. Srážce se nedalo vyhnout…

***

Oba marně čekali na kvílení brzd. Červené auto se plnou rychlostí řítilo vstříc nákladnímu autu.

„Tak brzdi přece!“ vykřikl André vyděšeně, i když ho mladá řidička v autě před ním nemohla slyšet.

Ledový zimní vzduch prořízlo troubení nákladního auta. Konečně se ozvalo skřípění brzd. Jenže to nebyly brzdy osobního auta; brzdil ten druhý řidič.

V tom okamžiku zahnulo princeznino auto prudce doprava. Na poslední chvíli se vyhnulo srážce s nákladním autem, přejelo okraj cesty a skončilo ve sněhové závěji. Sníh auto definitivně zastavil. Tomu ovšem pod hromadou sněhu nebylo téměř vidět dveře.

André von Bellinghaus okamžitě zastavil.

Najednou zavládlo neuvěřitelné ticho.

Kamarádi se na sebe podívali. Pak jako na povel vyskočili z auta a řítili se k místu nehody. Řidič nákladního auta mezitím také zastavil, vystoupil a opíral se o chladič. V obličeji byl celý rudý a neustále opakoval: „Proč nebrzdila? Proč nebrzdila?“

V červeném autě se nic nehýbalo. Randolf se už obával toho nejhoršího. Jestli se princezna před jízdou nepřipoutala, bude to zlé.

André se snažil otevřít dveře u řidiče, ale prsty se mu příliš třásly. Randolf převzal iniciativu. Když se dveře otevřely, naklonil se do auta a rozhlížel se.

Za volantem seděla hezká blondýna a držela se ho tak pevně, jako by to bylo jediné pojítko se světem. Měla zavřené oči a tiše sténala. Randolf si oddechl, když spatřil, že je připoutaná. Navenek nebylo vidět žádné zranění, ale to nemusí nic znamenat.

„Zůstaň sedět a nehýbej se, Anjo,“ řekl. „Sanitka tady bude co nevidět.“ Opatrně ji chytl za ruku a zjišťoval, jestli je naživu.

„Dejte ty pracky pryč!“ okřikla ho. Pak otevřela oči a poznala ho. „Omlouvám se,“ zašeptala.

Randolf periferním pohledem postřehl, že kamarád z mobilního telefonu volá záchranný vůz. „To je v pořádku,“ uklidňoval ji. „Nemotá se ti hlava?“

Tiše zasténala a přikývla. Třesoucími prsty si uvolnila pás a chystala se vystoupit.

„Zůstaň sedět. Možná máš vnitřní zranění.“

„Musím ven,“ zamumlala.

„Ale ne teď.“

„Teď hned. Chci vystoupit, Randolfe.“

Tiše vzdychl. Tvrdohlavá jako vždy. Rodiče ji až příliš rozmazlovali. „Můžeš mít otřes mozku,“ vysvětloval trpělivě. „Nebo něco mnohem horšího. Bez přístrojů nemůžu zjistit nic bližšího. Takže se hýbej co nejméně, ano?“

„Tak dobře,“ vzdala to a nechala se prohlédnout.

„Máš víc štěstí než rozumu,“ nadával při prohlídce. „Jak můžeš jezdit tak rychle v tomhle počasí? Jsi snad opilá?“

Pobouřeně na něj pohlédla. „To ne. Nejela jsem tak rychle dobrovolně. Najednou mi přestaly fungovat brzdy a auto jelo čím dál rychleji. Už jsem si myslela, že nastala má poslední hodinka.“

Opřela se o něj. Cítil, jak se celá třese. Rozplakala se. Objal ji a nic neříkal. Nečekaná tělesná blízkost jej uváděla do rozpaků.

Takhle zkroušenou princeznu ještě nikdy nezažil. Oddechl si, když zaslechl houkání sanitního vozu.

Nad Anjinou hlavou spatřil ustaraný pohled svého kamaráda. Do tváře se mu pomalu vracela barva.

Nikdo si nevšiml tmavé limuzíny, která zastavila nedaleko. Řidič zvědavě nakukoval, co se děje. Tvář měl napůl zahalenou šálou, bylo vidět jenom oči. Vyzařovala z nich neuvěřitelná nenávist…

***

Table of Contents

Úvod

Povídka