Claudia Fink

SRDCE JAKO LED (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5981-6

Kníže Alexandr si na filmovém festivalu pozornost tisku očividně vychutnával.

„Kdo je momentálně ženou vašeho srdce, kníže?“ zeptal se jeden z  novinářů.

Kníže se zadíval do davu a pohledem vyhledal náhodnou známost ze začátku večera. Udělal dva kroky a už stál vedle ní. „Tohle je nová dáma mého srdce,“ řekl a objal ji.

Po těchto slovech je zasypala lavina světelných blesků.

„Co si to dovolujete?“ obořila se na něj Maja Bergová podrážděně. „Nemám s  vámi naprosto nic společného.“ Vytrhla se mu a rázně odešla.

Kníže Alexandr se za ní díval a usmíval se. Ještě si neuvědomoval, že pohled jejích nádherných očí v  něm vyvolá pocity, které dosud nezažil...

Autobus se pomalu táhl od jedné vesnice ke druhé a Maja upřímně litovala, že nejela autem. Domky z hrázděného zdiva a roztomilé vesničky jsou opravdu hezké, ale tahle šnečí jízda jí drásá nervy. Na druhou stranu je její auto v havarijním stavu, takže by nebylo příjemné, kdyby zůstala viset někde na silnici.

Ale pak se za zatáčkou naprosto nečekaně vyloupl zámek. A Maje to vzalo dech. Na kopci doslova trůnila středověká pevnost Eichenau. Bílé zdivo a vysoké věže nenechávaly nikoho na pochybách, že tohle je opravdové sídlo. Na jedné z věží, které jako by se snažily propíchnout nebe, se třepotala bílo-červená vlajka.

To je milé, že kvůli mně vyvěsili vlajku, pomyslela si. Najednou se jí zlepšila nálada. Tenhle zámek má v sobě něco velkolepého a zároveň kouzelného, blesklo jí hlavou. Už se nemůže dočkat, až vystoupí. Autobus si ovšem dával pěkně načas. Projel kolem zámku, odbočil a jel tak daleko, že se zámecké věže ztratily z dohledu. Pak konečně zastavil na návsi a otevřel dveře.

Maja měla co dělat, aby svou obrovskou cestovní tašku a batoh vytáhla, ale nakonec jí pomohly dvě činorodé ženy, které tady taky vystupovaly.

„Přijela jste k nám na dovolenou?“ zeptala se jedna z nich.

„Ne,“ odvětila Maja. „Chci na zámek.“

„Na zámek? Vede tam pěšina. Ale s tak těžkými zavazadly byste měla jet raději taxíkem.“

„Je snad kopec tak prudký?“

„S taškami to není zrovna jednoduché,“ mínila žena zamyšleně.

Ale druhá pokrčila rameny. „Však jste mladá a silná. Tak hrozné to nebude.“

Maja si rázně nahodila batoh na záda, popadla tašku a vydala se k zámku. Nemá peníze na rozhazování, takže taxi by bylo zbytečný přepych.

Cesta vedla chvíli vesnicí, ale pak vedla do prudkého kopce. Maja proklínala těžkou tašku, kterou si musela neustále přehazovat z jedné ruky na druhou. Proč si s sebou musela brát tolik věcí? A navíc hromadu knih, které s největší pravděpodobností stejně nebude číst, protože bude mít dost jiné práce. A ty slušivé černé šatičky si taky mohla ušetřit.

Celá zadýchaná konečně dorazila k zámecké zdi. Jedna z věží s bránou uprostřed se před ní nafoukaně tyčila. Maja prošla bránou, na chvíli si vychutnávala příjemný chládek a pak vykročila na sluncem zalité nádvoří.

Opravdu to tady vypadalo jako v pohádce. Nádvoří bylo vydlážděno obrovskými kameny a uprostřed stála starobylá studna s okovem, která podle všeho ještě pořád funguje. Všude po zdech se táhly popínavé šípkové keře s červenými květy.

Stála tam jako očarovaná. Zrovna chtěla jít ke studni, když za sebou zaslechla energický hlas.

„Haló, slečno, vstup je povolen pouze s průvodcem.“

Otočila se. Přímo k ní mířil starší muž s šedivými vlasy, oblečený celý v černém.

Ten snad vyskočil z pohádkové knížky, pomyslela si pobaveně.

„Já si ale nechci zámek prohlédnout,“ řekla. „Chtěla bych mluvit s knížetem Richardem von Eichenau.“

Šedovlasý muž si ji se zájmem prohlížel od hlavy až k patě. Pak si všiml zavazadel a přikývl.

„Omlouvám se. Vy jste Maja Bergová z Freiburgu?“

„Přesně tak.“

„Vítám vás na zámku, mladá paní. Jmenuji se Bertram a jsem osobním sluhou pana knížete. Dejte mi svá zavazadla, prosím.“

Maje bylo trochu trapné, že se s jejími těžkými věcmi musí namáhat starší muž, ale sluha tašku a batoh popadl a vyšel. „Kníže už vás očekává,“ řekl u vstupních dveří. „Nechcete se předtím upravit? Odvedl bych vás do vašeho pokoje.“

„To má čas, pane Bertrame,“ mínila s úsměvem. „Pojďme nejprve za knížetem, vždyť už na mě čeká.“

„Nejspíš je to tak lepší,“ souhlasil Bertram. „Kníže je totiž velmi netrpělivý. Už od osmi je vzhůru a dívá se z okna.“

Ranní ptáče, blesklo Maje hlavou. To jsem si mohla myslet. Na shledanou, sladké vyspávání. Ale chtěla jsem přece semestrální prázdniny strávit za každou cenu tady.

Kráčeli dlouhou chodbou, jejíž černé a bílé kameny vytvářely šachovnicový vzor. Lomené oblouky oken měly výhled na nádvoří. Maja si při chůzi všimla, že každý sloup, který podpíral okna, byl jinak ozdoben. To je ale pěkný pohádkový zámek!

„Ještě něco, slečno,“ řekl starší muž, když se zastavil před těžkými dveřmi.

„I když se vám to může zdát divné, oslovujte mě jenom Bertram. Určitě si na to brzy zvyknete.“

Maja přikývla a čekala, až sluha otevře dveře.

„Přišla slečna Bergová, Jasnosti.“

„Sem s ní. Už na ni čekám celou věčnost.“

Mužův hlas byl na starého knížete kupodivu plný sil a zněl spíše nepřátelsky. Zdá se, že kníže Richard von Eichenau bude člověk, který dbá na přesnost a poslušnost. Maja se v tom okamžiku cítila vysloveně nepříjemně.

Místnost, do které váhavě vešla, se nořila v příšeří, což způsobila vitrážová okna. Maja pochopila, že se nachází v knihovně, protože všude kolem stály police s těžkými svazky.

Kníže Richard von Eichenau seděl v křesle a přes nohy měl přehozenou deku. Pozorně si prohlížel mladou dívku, která se k němu pomalu blížila. Je hezká, dokonce moc hezká. Ale zdá se, že nemá tušení, jakým pokladem ji příroda obdařila: Lesklé světlé vlasy, bezchybná pleť a modrozelené oči.

„Slečna Marianne Bergová – už jsem se na vás informoval. Posaďte se.“

Maja se necítila dobře. Jako by ji propichoval pohledem. Do čeho se to jenom pustila? Kníže ukázal na dřevěnou židli, která před ním stála, a poručil jí, aby se posadila. Jako ve škole. To je ale divný chlap.

Sundala si batoh ze zad a pak se posadila.

„Informoval? U koho jste se na mě informoval?“ zeptala se a okamžitě postřehla, jak bojovně její hlas zní.

Kníže nehnul brvou. Buď neslyší nuance jejího hlasu, nebo svou zlost dokonale maskuje.

„Zeptal jsem se na vás profesora Miltenberga. Je to můj dobrý přítel a spolužák ze studií...“

Usmál se. Ulevilo se jí. Došlo jí, že se umí tvářit i příjemně.

„Mimochodem, velmi si vás pochvaloval,“ pokračoval kníže „Prý jste jedna z nejnadanějších a nejpilnějších studentek.“

Maja cítila, jak rudne. Ano, dostala od profesora Miltenberga několik dobrých známek, ale takovou chválu opravdu nečekala.

„Já nevím,“ pronesla rozpačitě. „Zajímám se hlavně o moderní dějiny a napsala jsem několik článků do studentského časopisu.“

Líbilo se mu, že je skromná. Všechny její články četl a musel uznat, že má výborný styl. Přesně tohle potřebuje.

„To stačí,“ řekl. „Myslím, že bychom to spolu měli zkusit. Pojďte se mnou.“

Podal si hůlku, která se opírala o jednu z polic s knihami, a pomalu a s obtížemi se postavil. Teprve nyní si Maja všimla, že levou nohou divně pohybuje. Pravděpodobně protéza, pomyslela si.

Když vstal, došel několika překvapivě ráznými kroky k dlouhému stolu uprostřed knihovny. Ležely na něm knihy, brožury, poznámkový blok a všemožné lístečky. Vše ale vypadalo uspořádaně.

„Tohle je část materiálu, který je třeba zpracovat,“ pronesl pomalu a mávl rukou směrem ke stolu. Pak se na Maju podíval.

Maja na sobě nedávala znát překvapení. Než tohle všechno pročte, uběhnou celé semestrální prázdniny.

„Zamýšlím napsat vlastní biografii,“ oznámil kníže, jako by to pro Maju byla nějaká novinka. „Materiály se nacházejí tady na stole. A zbytek je zde.“

Poklepal si na čelo. Maja pochopila, že má na mysli vlastní vzpomínky, které je nutno sepsat a vyhodnotit.

„Prázdniny trvají tři měsíce,“ pronesla váhavě. „Doufám, že to stihneme.“

Podruhé se usmál. Je realistická, to se mu také líbí. A kromě toho je upřímná.

„Dobře vám zaplatím. Zaplatím tak dobře, že si budete moci dovolit prázdniny na celý semestr.“

Maja ale nebyla nadšená. Miluje studium a nechce ho v žádném případě přerušit. Ale zdálo se, že ho její ustaraný výraz pramálo zajímá.

„Tak začneme. Nejprve musíme vypracovat časový plán. Posaďte se,“ poručil jí.

***

„Kníže? Ten je venku v hangáru. Ale nemyslím, že bude rád, když ho někdo vyruší.“

Elegantně oblečená mladá dáma poslední slova ignorovala a obrátila se čelem k východu z klubovny. Baron von Hagen zakroutil hlavou a díval se za ní. Tak hezká žena, navíc z dobré rodiny. Opravdu má zapotřebí se takhle vnucovat? Ale kdo kdy rozuměl ženám! Čím nespolehlivější a povrchnější muž je, tím víc to za ním ženy táhne.

Baron si povzdechl a pokračoval v práci. Musí totiž připravit reklamu na chystanou leteckou přehlídku. Malé letiště je sice soukromým majetkem knížete von Lauterberg, ale jednou za rok se pro obyvatele nedaleké vesnice pořádá malá oslava, během které mohou obdivovat letadla. Samozřejmě je zajištěno také bohaté občerstvení, hry pro děti a večer hraje k poslechu živá kapela.

V hangáru pracovali tři mladí muži. Kníže Alexandr von Lauterberg, který se před dvěma lety, po smrti svých rodičů, stal majitelem letiště, právě kontroloval jedno z ultralehkých letadel a kontroloval palubní knihu. Oba jeho přátelé, princ Johann von Bergen a princ Klaus von Gröningen, před sebou pomalu tlačili motorové letadlo a mířili s ním z hangáru. Musejí mu natankovat plnou nádrž.

Mladá žena se na chvíli zastavila a pozorovala knížete. Hnědé, kudrnaté vlasy mu padaly do očí, ale on se je nesnažil odhrnout, jak moc se soustředil na práci. Rozhodla se, že převezme iniciativu.

„Technika musí být něco neuvěřitelně fascinujícího, přinejmenším pro muže, nemám pravdu?“

Usmála se a přistoupila k němu. Pak se koketně opřela o červeno-bílé tělo letounu. Zdálo se, že knížete návštěva nijak nenadchla. Pouze zdvořile přikývl na pozdrav a věnoval se palubní knize.

„Někdo se sem už zase nezapsal,“ zvolal na kamarády. „Zatraceně, k čemu ty palubní knihy máme? Letěl někdo z vás dvou v poslední době touhle mašinou?“

Ti dva se na sebe podívali a pochopili, že knížeti se nezhoršila nálada kvůli nim, ale kvůli nečekané návštěvě. Přesto je štvalo, že se na ně neoprávněně obořil.

„Ani jeden z nás,“ řekl princ von Bergen stručně. „A pospěš si, přehlídka za chvíli začne.“

Kníže Alexandr mlčel. Bylo mu nepříjemné, že se na kamarády takhle utrhl. Ale mohla za to Solveig, která se tady jen tak objeví a jde mu na nervy. Proč si ženy nevšimnou, že o ně muž nejeví zájem?

„Máš špatnou náladu?“ zeptala se uštěpačně. „Nejspíš jsem neměla chodit.“

Moc rád by přikývl, ale podle všeho by to vedlo k celé řadě těžkostí a nepříjemností. A on opravdu nemá chuť na scény. Takže prostě mlčel a chystal se letadlo vyvézt z hangáru.

„Omlouvám se.“

Málem ztratila rovnováhu, když se neomaleně opřel do letadla, o které se opírala. Naštvaně se na něj podívala.

„Takže je to skutečně tak, jak se povídá.“

Nechtěl odpovídat. Kdyby ho konečně nechala na pokoji. Ale to neudělá.

„Dva měsíce, to už je slušný výkon, ne?“ volala za ním. „Vyptávala jsem se u domácí ve tvém pařížském bytě. Některé tvé vztahy trvaly jen několik dní. Takže dva měsíce, to už je něco. Jak jsi to se mnou mohl vydržet tak dlouho?“

Zastavil se, a aniž by se k ní otočil, řekl:

„Solveig, prosím tě, promluvíme si o tom jindy.“

Ale ona došla k němu a chytla jej za rukáv.

„Jindy? A kdy jindy? Nebuď pošetilý, Alexandře. Utíkáš přede mnou, jenom abys nemusel mluvit o tom, co cítíš. Protože ty totiž necítíš vůbec nic.“

Věděl, že kamarádi venku čerpají do letadla benzin a mohli by jejich rozhovor slyšet. Vůbec se mu to teď nehodilo. Nemá nejmenší chuť se hádat. A vlastně ani čas. Ale musí uznat, že Solveig má tentokrát pravdu. Před dvěma dny se vypařil z pařížského bytu, kde spolu bydleli. Neřekl jí ani slovo, nic jí nevysvětlil. Ale co jí měl vysvětlovat? Má jí plné zuby, to je vše. A přesně tohle ona nikdy nepochopí a nebude akceptovat. Takže jakákoli hádka je naprosto zbytečná.

Vytrhl se jí a začal letadlo posunovat po trávě. Klaus s Johannem už natankovali.

„Prosím tě, nedělej mi tady divadlo, Solveig. Je konec. A nechci o tom mluvit. Snaž se to pochopit a ber to jako holý fakt.“

Stála tam s rukama svěšenýma. Viděl, že ji jeho slova zasáhla až do morku kostí. Dobrý bože, copak si opravdu myslela, že by to mohla změnit? Proč musejí být ženy tak naivní? Láska na celý život, takový nesmysl. Jeho rodiče se také nemilovali celý život. Právě naopak. A pak společně umřeli. Láska, taková hloupost.

„Víš, jak ti říkají?“ řekla a zvedla hlavu. Měla v očích slzy. Jedna se jí zrovna kutálela po tváři.

Alexandr nenávidí slzy. Nenávidí, když ženy pláčou.

„Nezajímám se o drby.“

„Říkají ti chladný princ.“

„Výborně. Tak mi tak prostě říkají.“

Povzdechla si. Jako by ho někdo vyměnil. Jako by se z něj stal jiný člověk. Na začátku se choval tak mile a šarmantně. Byl něžný. Plný bláznivých nápadů. To byly noci! Byla tak šťastná, že to ani nedokázala pochopit. A teď?

Cítil, že je nešťastná a že on je toho příčinou. Ale něco mu bránilo v tom, aby ji začal utěšovat. Něco jako zeď, přes kterou nedokáže přeskočit. Studená, neproniknutelná zeď stála mezi ním a tím, aby vzal Solveig do náruče a řekl jí, jak moc jej to mrzí.

Dotlačil letadlo k benzinové pumpě, kde Johann s Klausem právě skončili, a začal plnit nádrž. Už bylo opravdu načase, protože von Hagen už stál za mikrofonem a lidé se zvědavě dívali na letadla, která za chvíli vzlétnou.

Johann se na něj opatrně podíval a Alexandr se zazubil.

„Poslechni,“ zeptal se Johann opatrně, „to mezi tebou a Solveig, to je pravda?“

Alexandr přikývl. Zvědavě se podíval na kamaráda a najednou mu bylo jasné, proč se jej na to Johann zeptal.

„Bude nejspíš potřebovat někoho, kdo ji utěší,“ poznamenal. „Je to skvělá žena, Johanne, o tom není pochyb. Jenom se ke mně nehodí.“

Johann přivřel oči. Nejspíš kvůli slunci, které mu svítilo do tváře.

„A jak je možné, že sis toho nevšiml dřív?“

Mělo to znít nevinně, ale Alexandr dobře vycítil tichou výčitku. Došlo mu, že Johann na něj od začátku žárlil.

„Dobrý boře, to se teď budeme hádat kvůli Solveig?“ obořil se na něj. „Prostě jsem se zmýlil a tečka.“

„A kvůli tomu jsi mi ji musel vyfouknout před nosem. S tím svým nepřekonatelným šarmem a mužné postavě. Můžeš mít kteroukoli ženu. No dobrá, snad konečně pochopila, co jsi zač.“

Johann se opravdu rozčílil a Alexandra to mrzelo. Neustále nějaké trampoty se ženami. Proč za ním neustále všechny chodí? Proč mu nedají pokoj? Copak on za to může? Neměl si se Solveig nic začínat. Nechtěl ji, ale ona se mu neustále podbízela. A tak nakonec souhlasil. Ale tohle mu Johann stejně neuvěří. Mrzí ho, že se kvůli ní musí hádat se svým nejlepším kamarádem.

„Buď tak hodný a vylívej si svou žárlivost jinde,“ zabručel. „Solveig je dospělá a může se svobodně rozhodnout, s kým chce chodit a s kým ne. Nebo snad nemám pravdu? A kromě toho jsem ti přece říkal, že je mezi námi konec.“

Johann sklopil zrak a pochopil, že zašel příliš daleko. Během posledních měsíců opravdu žárlil a trpěl. Nejenom proto, že se do Solveig zamiloval, ale proto, že jeho kamarád Alexandr je milován ženami. A to i přesto, že krásné pohlaví pro něj podle všeho příliš mnoho neznamená. Johann si byl téměř jist, že Alexandr se ještě nikdy v životě opravdu skutečně nezamiloval.

„Tak dobře,“ řekl. „Mrzí mě to, Alexi. Někdy si prostě neumím poručit a city si se mnou dělají, co chtějí.“

Kníže Alexandr se na kamaráda usmál. Ulevilo se mu. Hlavně že se ten dobrák Johann rychle uklidnil. Je to dobrý chlap a skvělý kamarád. Mrzelo by ho, kdyby ho kvůli Solveig ztratil.

„Tak jdeme na věc,“ pronesl rozhodně. „Ukážeme všem, co v nás je.“

Johannova tvář se rozzářila. Spiklenecky na kamaráda zamrkal.

„Ale zase to nepřeháněj, Alexi. Někdy si myslím, že to opravdu přeháníš.“

Kníže se usmál, ale znělo to trochu nepřirozeně.

„Plevel se nedá zničit, Johanne.“

Nebyly to ani dva roky od události, která Alexandrovi změnila život. Jeho rodiče tragicky zahynuli při letu ve sportovním letadle.

***

Table of Contents

Úvod

Povídka