Daniela Sandow

SVATEBNÍ KYTICE A RUDÉ RŮŽE (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5983-0

Vlažný vzduch byl prosycen vůní šípkových keřů. Dietmar von Brockhorst se zhluboka nadechl a pousmál se. Kráčel za něžnou vůní, která jej přilákala až sem. Ještě několik kroků – a spatřil princeznu Biancu. Seděla na kamenné lavičce mezi šípkovými keři. Oči měla upřené na řeku Rýn, zatímco prsty vybrnkávaly na loutnu něžnou melodii. Dietmar nedokázal odvrátit zrak a ani nechtěl vyrušovat. Poprvé od okamžiku, kdy krásnou knížecí dceru poznal, si upřímně přál, aby si byli blíže. Když si prohlížel Biančinu tvář, v  duchu si musel přiznat, že by bylo nádherné, kdyby ji k  sobě mohl přivinout a políbit…

31. srpen 1406

Uplakaná Bianca von der Weiden se zoufale bránila. „Ne, ne, ne! Toho muže si nemohu vzít, otče, prosím vás, pochopte to.“

Kníže Alwin von der Weiden zamračeně pozoroval svou dceru. „Bylo rozhodnuto. A ty se s tím budeš muset smířit.“

Nebyla to neposlušná dcera, to ne. Otce to velmi mrzelo, protože i přes přísnou výchovu svou dceru opravdu miluje. Ani pro něj není snadné dát své jediné dítě nějakému muži, nebo lépe řečeno – jeho rodině, kterou v podstatě nenávidí.

Von Brockhorst! Stačilo, když jen na tohle příjmení pomyslel, a krev mu vřela v žilách a podvědomě zaťal ruce v pěst. Nejraději by celou tuhle rodinu uškrtil vlastníma rukama…

„Otče, prosím.“ Jako by cítila, co se v otci odehrává. Přistoupila k němu. Na sobě měla lněnou noční košili a přes ni přehozený šál z drahocenného brokátu. Tmavé vlasy jí sahaly až k bokům. Založila si ruce v bok. „Neposílejte mě za tím člověkem. Raději bych zvolila smrt, než abych se provdala za von Brockhorsta.“

Bolelo ho to, ale nemohl ustoupit. Ne v tomhle bodě, který má mimořádný politický význam pro knížecí rody von der Weiden i von Brockhorst. Tímto sňatkem bude uzavřen mír a válečné šarvátky mezi oběma rody.

Kníže Alwin velmi dobře věděl, že jen s obtížemi odolá žalostnému pohledu své dcery, pokud co nejrychleji neodejde. A tak ji chytl za zápěstí a mírně ji od sebe odstrčil. Stál před ní, vysoký a přísný, a pronesl:

„Očekávám od tebe, že budeš hodna našeho jména, uděláš, co je zapotřebí, a že na tebe budu moci být hrdý. Víš velmi dobře, co je ve hře.“

Bianca se otci vytrhla a otočila se. Nebylo úniku, její osud je zpečetěn. Nikdy nepochopí, proč ji otec takhle prodal.

Bianca von der Weiden oslavila před týdnem šestnáct let. Vychovávali ji v nenávisti vůči sousední knížecí rodině von Brockhorst. A právě jednoho z nich si má dnes vzít.

Dietmar von Brockhorst! Ještě ho nikdy neviděla, a cítí v sobě tolik nenávisti, že si neumí představit, že by s tímhle mužem měla strávit zbytek života.

V tom okamžiku ji zachvátila obrovská panika, protože jí připadalo, že takové břímě nedokáže unést. Rychle se oblékla. Hlavně pryč odsud – tohle byla jediná myšlenka, na kterou se dokázala soustředit. Ale zdálo se, že právě s tím otec počítá. Přikázal dvěma mužům, aby hlídali u dveří. Ti okamžitě zkřížili kopí, když chtěla vyjít ven.

„Kníže von der Weiden nařídil, že musíte zůstat ve své komnatě,“ řekl jeden z nich. Jeho hlas zněl chladně a odměřeně, ale oči vyzařovaly soucit.

„Mám vám vyřídit, že za chvíli přijde komorná a pomůže vám s oblékáním.“

Bianca to vzdala. Není úniku. Musí si vzít Dietmara von Brockhorst.

Netrvalo dlouho, než přišla komorná a pomohla jí obléci nádherné svatební šaty, které byly ušity jenom pro dnešní den. Svrchní sukně z krémové látky, přes ramena nádherný kabátek z drahého brokátu a nejjemnějšího saténu, lemovaný překrásnou krajkou. A k tomu všemu perlové náušnice a náhrdelník. Komorná Biance husté a dlouhé vlasy česala tak dlouho, dokud se neleskly. Pak jí na ně upevnila svatební závoj a na něj korunku knížat von der Weiden.

Bianca vypadala nádherně, ale i kdyby si toho byla vědoma, netěšilo by ji to a nezajímalo. Vypadala jako loutková panna, která si nechá všechno líbit. Šance na změnu situace se nenabízela, ale Bianca by stejně nebyla schopna ji využít.

Otec pro ni osobně přišel, aby ji doprovodil dolů. Společně si sedli do vyzdobeného kočáru, který táhli čtyři koně. Pak se dal svatební průvod do pohybu. Připojila se k němu nejenom spousta prostých vesničanů z Weidenu, ale také šlechticové, kteří přijeli z daleka jenom kvůli dnešní svatbě.

V okamžiku, kdy průvod překročil hranici osady, připojili se k němu členové rodiny von Brockhorst. Kráčeli klidně vedle lidí, které dosud považovali za své nepřátele, a všichni obdivovali nevěstu. Všechno vypadalo naprosto dokonale, dokonce i slunce zářilo z blankytně modrého nebe.

Bianca seděla s kamennou tváří v kočáru a dívala se do země.

„Copak nevidíš, jakou naději od tohoto sňatku lidé očekávají?“ zašeptal otec. „Přinášíš jim mír.“

Bianca neodpovídala. Kníže Alwin si nebyl jist, jestli ho vůbec slyšela.

Za chvíli už bylo vidět kostel. Když kočár zastavil před portálem, ozvaly se fanfáry a otec nevěstu přivedl k ženichovi. Bylo to poprvé, kdy se tihle dva mladí lidé viděli.

Jejich pohledy se setkaly. Princ se mračil. Ani on nebyl nadšený z vlastní svatby. Ale když spatřil Biancu, pousmál se.

Nebyla si jista, jestli jeho úsměv opětovala. Cítila jenom, že se jí zrychlil tep a kolena změkla, takže instinktivně natáhla ruku po otci. A zároveň jí došlo, že už se nemusí hádat s osudem. Protože s Dietmarem von Brockhorst ji svedla nejenom dohoda mezi oběma rody, která má zajistit mír, ale také vyšší moc…

Současnost

„A od té doby spolu žili šťastně až do smrti.“ Niklas Dolata zavřel kroniku obce Weiden. „Chtěl bych ještě dodat,“ usmál se na své žáky, „že svatba trvala čtyři dny a čtyři noci.“

„To je romantické,“ povzdechla si Jana, čtrnáctiletá dívenka se zasněnýma očima a světlými vlasy.

„Docela drsný příběh,“ oponoval Denis, který seděl v lavici vedle ní, a tvářil se vzrušeně. Černou čepici si nikdy nesundává z hlavy. Niklas Dolata si myslel, že v ní snad i spí. V chlapcově dětském obličeji bylo vidět stopy prvních vousů. Denis měl na sobě široké tričko a velké kalhoty s rozkrokem mezi koleny. Chlapec jako spousta dalších v jeho věku, a přesto se zdálo, že se mu příběh mezi Biancou a Dietmarem z roku 1406 opravdu líbil. A to tak, že se zeptal: „A jak to bylo mezi Biancou a Dietmarem dál?“

Niklas Dolata měl z jejich zájmu opravdu radost. „Měli šťastné manželství, vychovali osm dětí a mír mezi oběma osadami už trval navždy.“

„Ale po tom nebylo při posledních střeleckých slavnostech ani stopy,“ zubil se Michael, kterému kamarádi říkají Mike. „Několik weidenských obyvatel si počkalo na vesničany z Brockhorstu a dali jim co proto.“

„Nijak chvályhodný výkon,“ odvětil Niklas Dolata vážně. „Doufám, že na svatbě to bude vypadat lépe.“

Oslavou pověstné svatby se momentálně zabývali staří i mladí z obou měst. Tu si totiž každý rok připomínají. Zájem rok od roku stoupal. S přípravami se musí začínat vždy půl roku předem.

„Ví už někdo, kdo bude letos předvádět svatební pár?“ chtěla vědět Elisabeth Kleinenová.

„Můžeš se přihlásit,“ zazubil se Denis.

„A kdo bude nevěsta?“ zavtipkoval Mike, což ve třídě vyvolalo hurónský smích. Elisabeth se smála taky. Narážka na její chlapecký vzhled jí nevadila. Nosila vlasy nakrátko, oblékala si výhradně kalhoty a také ostré rysy ve tváři mívaly často za následek, že si ji pletli s chlapcem. Klidně by mohla hrát ženicha. Jenže představitelé svatebního páru musejí být plnoletí. V tomhle ohledu se ani jedna z obecních rad nedržela historických pramenů.

„Jak víte, seznam je vyvěšen na obecním úřadě,“ řekl Niklas Dolata. „Každý, kdo má zájem na předvádění nevěsty nebo ženicha, může se na seznam zapsat. O všem pak rozhodnou obecní rady obou měst. A mimochodem,“ změnil učitel téma, „od příštího týdne budeme probírat středověk. Bylo by dobré, kdybyste své ctěné nosy do knih zastrčili už teď…“

Dál nedošel, protože se ozval zvonek. Nikdo už učitele neposlouchal. Žáci vyskočili, začali se spolu hlasitě bavit, házeli učebnice a sešity do tašky a hleděli co nejdříve opustit školu.

Niklas Dolata se za nimi s úsměvem díval. Velmi dobře si vzpomíná na svá školní léta. Taky on se nemohl dočkat, až zazvoní a bude moci odejít ze školy.

***

„Dobrotivé nebe, tolik mi to chybělo,“ šeptala Bianca von der Weiden, když kráčela po úzké stezce mezi vinnou révou. Své malé auto zaparkovala nahoře nad vinohradem.

Vinohrad jí patřil, ale momentálně ji réva vůbec nezajímá. Soustředila se pouze na zarostlý koutek na konci pozemku. Plevel tady byl tak vysoký, že téměř nebylo vidět tenké halouzky šípkových keřů. Kamenná lavička, na které sedával už její otec, byla porostlá mechem.

Biance to bylo jedno. Sedla si na lavičku a dívala se na Rýn. Prchala sem už jako dítě, když jí bylo těžko u srdce. Tehdy však tenhle kout nevypadal tak zarostle a zpustle jako dnes. Její dědeček Friedrich se o něj osobně staral. Žádný z jeho lidí nesměl na růže položit ruku.

Princezna Bianca dědečkovu lásku k tomuto kousku země sdílela odjakživa. Také z toho důvodu na ni dědeček myslel ve své závěti a odkázal jí celý vinohrad spolu s růžovou zahradou.

Biance nezáleželo na tom, co se stane s vinohradem. Ale nikdy nepřipustila, aby se růžová zahrada zrušila a aby se zde vysadila réva. I když správce vinohradu Hansen neustále opakoval, že je to mrhání půdou a že by se tenhle kousek země měl pořádně využít. Pěstují zde totiž velmi dobré chardonnay.

Bianca seděla na lavičce hodnou chvíli. Unaveně se usmála, když spatřila nákladní loď. Lodě ji vždycky fascinovaly; už jako dítě si představovala, kam plují a co vezou.

„Už je to tak dávno,“ povzdechla si zamyšleně. Jako by se to událo v minulém životě. V životě, ve kterém byla šťastná.

Ne, šťastná už nebyla opravdu velmi dlouho. Vlastně přesně ode dne, kdy přišla domů dřív a zaslechla Clemense telefonovat. Když zaslechla potutelný smích, zbystřila a zaslechla: „Neboj se, zlatá rybka už se mi třepe na udici. Jakmile si princeznu vezmu, budu mít dost peněz.“

Stála tam, na chodbě vlastního bytu, a nevěřila vlastním uším. To je noční můra, nějaký zlý sen, pomyslela si. Jiná možnost přece neexistuje. Každou chvíli se probudí a všechno bude v pořádku. Společně se tomu s Clemensem zasmějí.

S Clemensem, mužem, kterého miluje nade vše. Který ji včera požádal o ruku.

Bianca okamžitě souhlasila, i když ho zná teprve půl roku. Bydlí spolu už dva měsíce. Pro Biancu to byly ty nejšťastnější měsíce, jaké kdy zažila. Alespoň si to do tohoto okamžiku myslela.

V té chvíli vyšel Clemens z obývacího pokoje. Mobilní telefon držel stále u ucha. Když ji spatřil, zarazil se.

Biance došlo, že tohle opravdu nebyl sen. Že se z toho neprobudí.

„Bianco,“ začal váhavě. „Nemyslel jsem to tak.“

Myslel. Každé slovo myslel právě tak. Instinktivně věděla, že si to jen nechtěla přiznat. Tenhle muž je vypočítavý, dělá se lepší, než ve skutečnosti je, a lásku jí jen předstírá.

Princezna se otočila na podpatku a zamířila do ložnice. Začala si balit tašku. Utíkal za ní, neustále na ni mluvil, ale Bianca neodpovídala. Až když si dobalila tašku, aniž by však přesně věděla, co si do ní všechno dala, podívala se na něj. „Odjíždím na pár dní,“ oznámila mu chladně. „Až se vrátím, už tady nebudeš.“

Nenávistně přivřel oči. „Tak snadno se mě nezbavíš,“ vyhrožoval.

„A jak tomu chceš zabránit?“ Bianca měla najednou dojem, že ji opustil veškerý cit. Naštěstí necítila ani bolest, která se jí bezpochyby později zmocní.

Odešla z ložnice a neohlížela se. Když ji Clemens chytl za ruku, vytrhla se mu. Věděla, že tohle je definitivní konec.

A teď sedí na kamenné lavičce, dívá se na řeku a cítí, že křeč pomalu ustává. Že začíná cítit bolest. Ale ona ji nechce cítit, nechce vnímat obrovskou beznaděj. Stačí jí, že se celou dobu trápí otázkou, jak se mohla v Clemensovi takhle splést.

Bianca nevěděla, jak dlouho už tady sedí a zírá na Rýn. Vstala, ale ještě chvíli stála bez hnutí. Sama nevěděla, proč jela právě do Weidenu. Vlastně ani nepřemýšlela o tom, co dělá, prostě odjela. Bez cíle, alespoň si to myslela. Než jí došlo, že vlastně míří na konkrétní místo. Na knížecí hrad na Rýnu.

Ano, pomyslela si, pojedu domů. Už dlouho svou rodinu a vlast neviděla. Samozřejmě nikomu neřekne, co se stalo. Prostě všem vysvětlí, že jde o normální návštěvu. Ale bude se muset opravdu snažit, aby vypadala bezstarostně a šťastně.

Možná ale není správné jezdit domů. Možná měla zůstat v Mainzu a trvat na tom, aby Clemens odešel z bytu okamžitě. Možná neměla utíkat.

Bianca přemýšlela. Má u sebe mobilní telefon, takže mu může říct, že se za dvě hodiny vrátí a že už ho v bytě nechce vidět.

Ale co když Clemens z bytu neodejde? Co když se vrátí, a on tam pořád bude? Stejně hrozivá však pro ni byla představa, že bude najednou úplně sama v bytě, ve kterém byla tak šťastná. Všechno jí bude připomínat poslední dva měsíce a lásku, kterou cítila…

Ne, tohle by nevydržela. „Takže se jede domů,“ zašeptala si pro sebe. A hned nato se hořce usmála. „To jsem to dopracovala,“ pokračovala nahlas. „Dokonce už mluvím sama se sebou.“

Bianca si jednou v nějakém časopise přečetla, že samomluva je typická pro lidi, kteří žijí sami a kteří se cítí osamoceni. Copak to přesně neodpovídá realitě? Po štěstí, které cítila, si najednou připadá příšerně. Opuštěná, osamocená, zoufalá a zklamaná.

Ne, ještě není připravena na odjezd domů. Nemá na to dost sil. Do krásných očí jí vstoupily slzy. Princezna si znovu sedla na lavičku a schovala si tvář do dlaní. A pak začala hlasitě vzlykat…

***

„To není možné!“ zvolal Niklas Dolata, když spatřil muže na druhé straně. Okamžitě si všiml té podoby, ale vlastně to nebylo možné.

Ale byl to on. Když se ten muž otočil a Niklas mu viděl do tváře, poznal prince Dietmara von Brockhorst.

Také Dietmar si kamaráda okamžitě všiml. Na výrazné, ale poněkud bledé tváři se mu objevil úsměv. Zrychlil krok a rozpřáhl náruč. Pak přešel ulici. „Niklasi, moc rád tě vidím,“ řekl upřímně.

Niklas si ho ustaraně prohlížel. „Myslel jsem, že jsi ještě pořád ve Státech.“

„Před dvěma dny jsem se vrátil,“ vysvětloval Dietmar von Brockhorst a zakroutil hlavou.

„Jak dlouho zůstaneš? Nemůžeme se někdy sejít?“

Princ se zasmál, ale Niklas si okamžitě všiml, že to není šťastný smích.

„Můžeme se sejít kdykoli,“ odvětil princ. „Nevrátím se tam.“

Na Niklasovi bylo vidět, že ho princova odpověď hodně překvapila. „Ale ta skvělá práce, o které jsi mi vždycky básnil, není to škoda? A Sharon…“

„Promluvíme si o tom jindy,“ skočil mu Dietmar do řeči. „Mám teď dost naspěch.“

„Dobrá,“ souhlasil Niklas, ale zamyšleně si kamaráda prohlížel. „Jsi v pořádku?“

„Ano,“ tvrdil princ, ale hned nato zakroutil hlavou. „Vlastně ne. Nejsem v pořádku,“ vyhrkl. „Ale teď opravdu nemám čas. Nemůžu o tom mluvit.“

„Chápu,“ pokývl hlavou Niklas, i když ve skutečnosti nechápal vůbec nic. Ale z dřívějška věděl, že nemá cenu na Dietmara naléhat. Princ zkrátka patří k lidem, kteří se s problémem musejí vypořádat nejprve sami, a teprve poté o něm mluví s ostatními.

„Zavoláš mi?“

„Za pár dní,“ slíbil Dietmar von Brockhorst. „Slibuji.“

***

Table of Contents

Úvod

Povídka