Sabine Stephan

SVATEBNÍ RÓBA PRO LIANU (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5977-9

Byla to okouzlující oslava, ale Liana von Lundt se vůbec nebavila. Kde je dědeček? Má zpoždění a ona si o něj začíná dělat starosti. Už dávno by tady měl být. Určitě by záměrně nepropásl onen okamžik, kdy se oznamuje vnuččino zasnoubení.

Princezna si povzdechla. Měla nepříjemný pocit, že se něco stalo. Když chtěla zvednout sluchátko a vytočit dědečkovo telefonní číslo, zhasla všechna světla v sále.

Najednou ucítila, jak ji někdo chytl, nadzvedl ji a nešetrně si ji přehodil přes rameno.

Přeběhl jí mráz po zádech. Co to má znamenat? Vyděšeně vykřikla. Kdo ji chce unést a co s ní má v plánu?

Jutta von Hartenstein se podívala na svou budoucí snachu. „Už tvůj dědeček dorazil, drahoušku?“

„Bohužel ještě ne. Upřímně řečeno, už si o něj dělám starosti,“ odvětila Liana tiše. „Nemívá ve zvyku chodit pozdě.“ Natáhla krk a přes hlavy hostí se zadívala ke dveřím.

Dnes večer na zámku Hartenstein září tisíce žárovek v křišťálových lustrech. V tanečním sále hraje kapela. Otevřenými francouzskými okny pronikají do potemnělé zahrady takty valčíku. Na tanečním parketu se vznášejí elegantně oděné páry a tlumeně konverzují. Knížecí pár von Hartenstein na zámek pozval všechny příbuzné a známé, aby společně oslavili zásnuby nejstaršího syna Gerda s Lianou von Lundt.

Oslava už dávno začala.

Lianin dědeček jí slíbil, že určitě přijde. Odjakživa jsou si velmi blízcí. Vzal si ji k sobě, když jí rodiče zahynuli pod lavinou ve švýcarských Alpách. Tehdy bylo Lianě teprve šest let. Kníže Rudolf ji vychoval a ještě dnes je pro ni otcem a zároveň kamarádem. Proto si Liana neumí představit, že by tady dnes chyběl. Stoupla si na špičky a rozhlížela se po sále. Ale vysokou postavu s šedými vlasy a elegantní špacírkou nikde neviděla.

Nervózně si uhlazovala šaty. Obyčejný střih zdůrazňoval její štíhlou postavu. Jemňoučké hedvábí krémové barvy zdůrazňovalo opálenou pleť. Husté světlé vlasy jí dopadaly až na ramena; dnes si je nechala záměrně rozpuštěné. Neklidně pomrkávala modrýma očima.

Že by dědečka něco zdrželo? ptala se v duchu.

„Doufám, že tvůj děd dorazí,“ ozval se vedle ní kněžnin hlas. „Dlouho už s ohlášením zásnub čekat nemůžeme.“ Významně se podívala směrem ke švédským stolům, které se doslova prohýbaly pod laskominami. Několik hostí, kteří stáli vedle a bavili se spolu, vypadali, že už si nejsou tak jisti v kolenou.

Zámecká paní pokynula na sluhu. Ten začal zvát hosty na malé občerstvení.

„Kde je Gerd?“ zeptala se potom. „Měli byste se jít připravit.“

„Myslím, že jsem ho před chvílí viděla s nějakým obchodním partnerem. Předpokládám, že někde v rohu vedou pracovní rozhovor.“

„Půjdu se po něm podívat,“ předsevzala si kněžna a odešla.

Liana se za ní chvíli dívala.

Najednou ji někdo zezadu bouřlivě objal a otočil ji k sobě.

Leah von Steinbach, její kamarádka ze sousedství, celá doslova zářila. „To je úžasná oslava,“ básnila. „Myslím, že jsem neseděla ještě ani pět minut v kuse.“

„Možná by sis měla na chvíli od tančení odpočinout,“ poradila jí Liana přátelsky.

„V žádném případě. Doma se nasedím dost, až budu stará a šedivá a budu si povídat se svým manželem u krbu. Ale teď si musím nějakého najít a odvléct ho k oltáři,“ vyprávěla pobaveně Leah.

„A už jsi objevila někoho, kdo by připadal v úvahu?“

„Zatím ne. Toho nejlepšího mládence jsi nám nezadaným vyfoukla před nosem.“ Leah se na kamarádku usmála. „Kde je vlastně dědeček? Myslím, že jsem ho tady dnes večer ještě neviděla.“

„Zatím nepřijel. Nechápu, kde vězí. Dělám si o něj starosti.“

„A proč nezavoláš domů? Možná ještě vůbec nevyjel.“

„To je dobrý nápad.“ Liana pokynula kamarádce, ke které se už řítil další dychtivý tanečník, a vyšla ze sálu. Zamířila do knihovny, ve které stojí na stolku telefon. Když chtěla otevřít dveře, zaslechla zevnitř ženský hlas.

Kdopak to tady je? Existuje přece nepsané pravidlo, že soukromé komnaty hostitele jsou během oslavy nedotknutelné. Jak to tak vypadá, je to někomu očividně jedno. Ale komu?

Odpověď přišla záhy. Liana otevřela rázně dveře. U okna spatřila nějaký pár, který od sebe okamžitě odskočil.

Princezny by se v tom okamžiku krve nedořezal.

„Gerde?“ zeptala se nevěřícně.

Její snoubenec chvíli mlčel. Přes obličej mu přeběhl stín, ale pak se rozpustile usmál. „To je dobře, že jdeš, drahoušku. Chtěl jsem ti právě představit svou starou kamarádku. Nicole Montaigne.“

„Slovo starou nechci slyšet,“ vtipkovala cizí žena a pozvedla ukazováček. Podle přízvuku byla evidentně Francouzka.

„Jistě, Nicole, odpusť. A tohle je Liana von Lundt, má snoubenka.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ pronesla Nicole chladně.

„Studovali jsme s Nicole na téže univerzitě a byli jsme nejlepší přátelé,“ vyprávěl Gerd. „Mám radost, že si mohla zařídit, aby s námi dnes slavila.“

Liana se snažila vykouzlit na tváři úsměv a ignorovala podivný pocit v oblasti žaludku. Rozhodně nechce žárlit na Gerdovu starou kamarádku. „Tvá matka si myslí, že bychom se měli připravit,“ řekla.

„Jistě. Vrátíme se.“

„Klidně jdi napřed, já hned přijdu.“

Gerd zůstal stát u dveří. „Proč nejdeš taky?“

„Potřebuji si nejprve zavolat domů. Děda ještě nepřijel. Bojím se o něj.“

„Určitě dorazí. Možná jej zdrželo něco pracovního.“

„Aniž by mi to řekl?“ pochybovala Liana. „Má už víc než dvě hodiny zpoždění.“

„No a co? Tvůj dědeček je dospělý, Liano. Ví, co dělá.“

„Jenže tohle není jeho styl. Vždycky dodrží každou dohodu.“ Liana popadla sluchátko a periferním pohledem viděla, jak snoubenec odvádí Francouzku z knihovny. Pak vytočila známé číslo…

Za chvíli vyšla zklamaně z knihovny. Dědeček není ani doma, ani v práci. Na sídle Lundt to vzal jenom sluha, který jí oznámil, že dědeček vyrazil už před několika hodinami a dávno už by měl být na zámku.

Princezna měla najednou divný pocit.

Nervózně se vrátila do sálu. Neměla chuť slavit. Přesto se ale musí chovat podle pravidel. Musí zůstat na oslavě až do konce…

Najednou zhasla všechna světla. V sále byla taková tma, že nebylo vidět ani na krok. Hudba ztichla. Hosté začali nervózně povykovat. Tu a tam se ozval nespokojený hlas.

„Co se to děje?“ pronesl nějaký muž v davu. „Výpadek proudu? Nebo je to snad hloupý vtip? Mně to ale legrační nepřipadá.“

Sotva to dořekl, někde vykřikla nějaká žena. Znělo to jako volání o pomoc.

Výkřik okamžitě ustal. Hostům však naskočila husí kůže. Něco není v pořádku!

Pak se světla zase rozsvítila.

Hosté pomrkávali očima a zmateně se rozhlíželi.

Když si oči přivykly na světlo, rozpoznávali jeden druhého. Zdálo se, že v sále je vše jako předtím. Co se ale stalo? A kdo to křičel?

„Kde je Liana?“ divila se Leah von Steinbach. Zmateně se rozhlížela. „Ještě před chvílí stála vedle mě.“

Hosté se dívali jeden na druhého. A pak už bylo jasné, že mladá nevěsta zmizela beze stopy.

***

Liana měla pocit, že tohle je noční můra.

Ale silná mužská paže, která ji svírala, byla stejně skutečná jako chodba, která páchla plísní, a vlhké zdi, podél kterých ji odnášel pryč.

Když v sále zhaslo světlo, někdo ji najednou popadl. Rychle si ji přehodil přes rameno a nezajímal ho její křik. A teď s ní kráčí kdovíkam.

Když Liana konečně rozeznávala, kde je dole a kde nahoře, začala kopat nohama a bušit pěstmi.

„Okamžitě mě pusťte!“ křičela.

„Buďte zticha, princezno,“ zavrčel neznámý muž, stiskl ji ještě víc a zrychlil krok.

Ale Liana rozhodně neměla v plánu být zticha. Kopala kolem sebe, jak jen mohla, a křičela o pomoc.

Po jisté době už toho měl muž dost. Najednou se zastavil a postavil ji na zem. Liana lapala chvíli po dechu. V temné chodbě rozeznávala výrazné rysy mužského obličeje, který se na ni díval.

„Neusnadňujete mi to, slečno.“

Lianě se chtělo smát. A co čekal? Proč by mu měla pomáhat při únosu? Je to snad nějaký blázen? Ale na šílence vlastně nevypadá. Má světlé a husté vlasy, černé rifle a černý svetr, který zdůrazňuje svalnaté tělo. Vypadá v něm dokonce velmi atraktivně. Ale člověk nikdy neví, na koho natrefí.

Liana se mu podívala do očí. „Jestli opravdu čekáte, že vám pomůžu, tak se mýlíte.“

Netrpělivě se na ni podíval. „Nemáme čas na povídačky, princezno.“

„Škoda,“ namítla ironicky. „Protože já se nehnu ani z místa, dokud mi neprozradíte, o co tady jde.“

„Pojďte za mnou, Liano. Bude to lepší, věřte mi.“

Liana sebou trhla. Ten muž zná její jméno! Malá naděje, že si ji s někým nejspíš spletl a unesl jinou ženu, se rozpustila jako sníh.

„Kde to jsme?“ vyptávala se nedůvěřivě. „Tahle chodba přece není součástí zámku.“

„Ale je. Jde o tajnou chodbu, kterou zná jenom málokdo. Začíná za policí s knihami přímo v knihovně.“

Liana si povzdechla. Zase knihovna. Zdá se, že knihovna jí dnes večer nenese štěstí. „Jestli je ta chodba tajná, jak je možné, že ji znáte? Nikdy předtím jsem si jí nevšimla.“

Cizinec ji popadl za paži. „To vám vysvětlím cestou. Jdeme! Nebo chcete, abych vás zase nesl?“

Liana nemusela přemýšlet dlouho. Proti své vůli vykročila. Cizí muž ji nekompromisně táhl za sebou. Najednou v temnotě o něco zakopla, ale muž ji pevně držel a zabránil pádu.

Neustále někam odbočovali a zatáčeli. Liana měla pocit, že to nebere konce. Tu a tam plála louč a chodbu chabě osvětlovala. Zdálo se, že muž cestu velmi dobře zná a že vše předem pečlivě naplánoval.

„Odkud tu chodbu znáte?“ vyptávala se Liana. Doufala, že se o muži dozví něco víc.

„Váš dědeček mi ji přesně popsal, princezno. Proto jsem ji našel.“

„Vy znáte mého dědečka?“ divila se Liana.

Muž mlčky přikývl a zrychlil krok.

„Ale on tady dnes večer vůbec nebyl. Nepřijel,“ řekla spíš sama sobě.

Muž se zastavil a podíval se na ni. „Váš dědeček tady nebyl?“

„Ne.“

„Zatraceně. To není dobré znamení,“ zamumlal muž a poškrábal se na bradě. „To nevěstí nic dobrého.“

Liana se na něj vyděšeně podívala. „Proč? Víte snad něco?“

„Obávám se, že toho moc nevím. Ale dost na to, abych se obával nejhoršího.“

Liana se zamračila. „Mohl byste přestat mluvit v hádankách?“

„Váš dědeček se bál, že vám i jemu chce někdo ublížit. Proto mě požádal, abych vás chránil, princezno.“

„Ublížit?“ zopakovala Liana nevěřícně. „A kdo by mi chtěl ublížit?“

„To bohužel nevím. Jestli měl váš dědeček na někoho podezření, tak mně se s tím nesvěřil.“

„Chci se vrátit za ostatními,“ řekla Liana. „Jestli mě neohrožujete a nejste únosce, jak tvrdíte, tak mě okamžitě odvedete zpět.“

„To nemůžu. Nelíbí se mi, že se váš dědeček dnes večer nedostavil.“

„Myslíte, že se mu něco stalo?“

„Obávám se, že je to tak.“

Liana chvíli mlčela. Pak zvedla hlavu a podívala se na muže. „Proč bych vám měla věřit?“

„Protože váš děd mi taky věří,“ odvětil jednoduše.

Nespouštěla z něj zrak. Jestli je to pravda, měla by mu věřit. Dědeček má čich na dobré lidi. Ale co když jí ten muž neříká pravdu? Zahubí ji? Odvede ji na popravu jako ovci?

„A proč bych vám měla důvěřovat?“ zeptala se skepticky. „Odvedl jste mě z oslavy zásnub.“

„Kdyby to bylo zapotřebí, unesl bych vás i od oltáře, princezno. Jste v nebezpečí.“

Liana mu pohlédla do očí a poznala, že myslí vážně každé slovo. „Jsou ohroženi i ostatní hosté?“

„O ně bude postaráno,“ slíbil muž, chytl ji za ruku a táhl pryč. Přesto si nebyla jistá. Dědeček ani slovem nezmínil, že je v nebezpečí. Nechtěl ji zneklidnit, nebo je za tím ještě něco jiného? Hlavou se jí honily tisíce otázek.

„Kam mě vedete?“

„Na konci chodby na nás čeká auto. Kamarád vašeho dědečka se nabídl, že si vás vezme k sobě a bude vás chránit, dokud se nezjistí, kdo vaši rodinu ohrožuje,“ vysvětloval.

„Chránit? Ale se svým snoubencem jsem v bezpečí,“ odvětila Liana jistě.

Mezitím vyšli na denní světlo, prodrali se hustým křovím a Liana se rozhlížela. Poškrábala se o větev, ale nevadilo jí to. Zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Pohlédla na nebe a oddechla si, když spatřila hvězdy. „Proč mě neodvedete za mým snoubencem? U něj bych byla v bezpečí.“

„To sotva,“ odvětil muž vážně a ukázal někam dozadu. „Otočte se.“

Liana poslechla – a za chvíli měla pocit, jako by ji někdo udeřil pěstí do břicha.

Nedaleko totiž spatřila zámek Hartenstein. Ale po idyle nebylo ani památky. Místo toho ze zámku stoupal kouř a plameny dosahovaly výšky až několika metrů.

***

Liana seděla mlčky na sedadle červeného auta. Musela nejdříve zpracovat zážitky dnešní noci. Nemohla se uklidnit a hlavou se jí honily různé myšlenky.

Nejdříve se dědeček vůbec neobjevil na oslavě, pak ji někdo unesl a nakonec musela přihlížet, jak zámek hoří. A aby toho nebylo dost, tak její únosce byl zároveň jejím zachráncem.

„Umím si představit, jak se cítíte,“ přerušil neznámý muž mlčení. Do tohoto okamžiku řídil mlčky a mířil k neznámému cíli. Pokud se nemýlila, mělo by to být na sever.

„Nevěřím, že byste to dokázal,“ odvětila Liana.

„Vše bude zase v pořádku. Musíte být trpělivá.“

„Ale já teď nemám být tady. Měla jsem být s ostatními, pomáhat hasit oheň. Prostě něco dělat.“

„Pomoc už je na místě,“ vysvětloval cizinec. „Nemůžete teď dělat vůbec nic.“

„Kdo to udělal?“ zeptala se. „Kdo je tak bezohledný a chladnokrevný, že dokáže ohrozit takovou spoustu lidí?“

„To bohužel nevím. Zatím ne. Ale slibuji vám, že udělám vše pro to, abych to zjistil.“

Znělo to tak věrohodně a povzbudivě, že mu Liana uvěřila. „Proč to děláte? Vždyť mě ani neznáte.“

„Znám vašeho dědečka, to stačí.“ Mužův hlas zněl klidně a příjemně. „Kníže je velkolepý muž. Jednou jsem byl na pokraji sil, nevěděl jsem, jak dál. A váš dědeček mi pomáhal tak dlouho, dokud jsem krizi nepřekonal.“

Liana se v duchu tázala, co se mu asi mohlo přihodit. Ale potlačila nutkání se na to ptát. Jestli jí to neřekne sám, tak to tak má být.

Ale chápala, co jí muž chce říci. Dědečka obdivují nejenom jeho podřízení v koncernu, ale také ostatní lidé. Je přísný a nekompromisní, ale vždy je ochoten pomoci. Neumí si představit, že by mohl existovat někdo, kdo by mu chtěl ublížit. Je opravdu právě ona tím, koho chce někdo ohrožovat? Má na ni snad někdo spadeno? Ale tahle představa byla absurdní. Ona přece nemá žádné nepřátele.

„Kdo jste?“ zeptala se tiše.

Muž na chvíli odvrátil pohled od cesty před sebou a podíval se na ni. „Jmenuji se Nils von Lilienthal.“

Liana zoufale pátrala v paměti, zda jí tohle jméno něco říká. Byla si jistá, že je ještě nikdy neslyšela.

„Jak dlouho už dědečka znáte?“

„Několik let. Kdysi jsme spolu obchodně jednali. A postupně se z nás stali přátelé.“

„Nemyslím si, že by mi o vás někdy vyprávěl.“

„Dlouho jsme se neviděli. Ale věděl, že se na mě může kdykoli spolehnout, kdybyste potřebovala pomoc.“

„A kam mě vedete?“

Lianin průvodce mlčky ukázal na zámek, který se před nimi vynořil v temnotě. V nočním šeru působil hrozivě a nedobytně jako pevnost. Zdi a věže se zvedaly k nebi. Lianě přeběhl mráz po zádech. Rozdíl mezi tímhle zámkem a bílým zdivem zámku Hartenstein byl obrovský.

Když se přiblížili, spatřila Liana některé detaily. Viděla další věžičky a výklenky a na nejvyšší věži se otáčel šedivý plechový kohout. Ze dvou stran zámek omývaly mořské vlny a nedaleko rostl les. Nikde žádné jiné stavení nebo stopy života.

Je tady tak pusto, že tady ani lišky nedávají dobrou noc, pomyslela si.

Je to všechno jenom léčka, aby v ní muž vzbudil pocit důvěry? Neunesl ji přece jenom?

„Bohužel tady nemohu zůstat. Nemám s sebou ani kartáček na zuby,“ zamumlala.

„Dostanete vše, co potřebujete,“ odvětil muž klidně. Pak odbočil z cesty a zamířil k bráně. Ta se jako mávnutím kouzelného proutku sama otevřela. A pak za nimi ztěžka zapadla.

Jsem lapena, blesklo Lianě hlavou.

Cizinec zastavil na nádvoří před obrovskými schody, které vedly ke vstupním dveřím. Když vystoupil, povzbudivě se na Lianu usmál. Vystoupila.

Za chvíli se otevřely dveře a na prahu se objevila podsaditá, asi šedesátiletá žena. Bílá zástěra doslova zářila čistotou a oči jí dobrotivě zářily. Zavalila muže záplavou slov s takovou rychlostí, že Liana rozuměla sotva polovinu. Ale očividně se jí ulevilo, že se vrátil v pořádku.

Nakonec se otočila k princezně.

„Vítejte. Jsem Františka Mooserová, ale můžete mi klidně říkat Fanny. Dělají to tak všichni,“ vysvětlovala žena.

Liana se automaticky představila.

„Už jsme na vás čekali. Pojďte, má drahá, váš pokoj už je připraven. Můžete si odpočinout. Určitě jste unavená a vyčerpaná.“

„Přijeli jsme autem,“ vložil se do rozhovoru Nils von Lilienthal. „Děláš, jako bychom sem museli jít pěšky, Fanny.“

„Muži,“ řekla Fanny a zamrkala na Lianu, „nemají tušení, jak únavné je účastnit se plesu. Nemluvě o tom, že vás unesli přímo ze zásnub. Navíc z vlastních.“ Fanny obrátila oči v sloup.

Lianě se tahle žena okamžitě zalíbila. Sama vyrůstala v mužské domácnosti. Kromě dědečka znala jenom sluhy. Všichni se o ni láskyplně starali, ale někdy si Liana přála, aby s nimi bydlela také nějaká žena, se kterou by mohla řešit některé otázky.

Fanny na ni působila tak mateřsky, že jí Liana začala důvěřovat. A tak se nechala beze slova odvést do prvního patra. Stoupaly spolu po širokém schodišti, pokrytém červeným kobercem. Fanny otevřela hned první dveře vlevo.

„To je váš pokoj,“ řekla. „Když budete něco potřebovat, klidně se ozvěte. Pan von Lilienthal říkal, že vám máme obstarat cokoli, co si budete přát.“

Liana se zarazila. Najednou jí to došlo. „Tenhle zámek patří panu von Lilienthal?“ zeptala se nevěřícně.

„Až do posledního kamene,“ přikývla Fanny.

Liana zaraženě vešla do velkolepě zařízené místnosti, kterou ozařovalo světlo svíčky. Uprostřed pokoje stála postel s nebesy. Vedle ní pak komoda, psací stůl plný knih a skříň. Vše bylo vyrobeno z drahého ořechového dřeva. Vedle nočního stolku spatřila malou televizi. Podlaha byla pokryta krémovým kobercem, který dodával pokoji útulný ráz.

Table of Contents

Úvod

Povídka