Claudia Fink

TAJEMNÝ RYTÍŘ PRINCEZNY IRINY (Ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5987-8

Vystrašené srdce princezny Iriny von Gronau bilo jako na poplach, když jí dva podivně vyhlížející muži zatarasili cestu. „Kohopak to tady máme?“ zeptal se jeden z nich posměšně a mečivě se zasmál.

Než stačila pobídnout koně a pláchnout, popadl druhý muž opratě. Když se valach postavil na zadní, Irena se na koňských zádech neudržela. Vylétla ze sedla a obloukem se poroučela k zemi.

„Nechejte ji na pokoji,“ ozval se za nimi najednou výrazný mužský hlas. V minutě byli oba útočníci pryč. Neznámý muž se sklonil nad Irinu. Ustaraně si ji prohlížel. „Nejste zraněná?“ zeptal se.

Když se mu podívala do očí, překvapilo ji, že k cizímu muži cítí zvláštní důvěru a něhu. Jako by se znali už dlouhá léta. V tu chvíli si přála jenom jediné: Aby ji k sobě přitiskl a něžně políbil…

Princezna pobídla koně a uvolnila opratě. „Do toho, Blesku! Ukaž, co dokážeš!“

Mladý valach se nenechal dlouho prosit – řítil se po louce a ladně přeskakoval všechny překážky. Irina se přizpůsobila jeho pohybům a vychutnávala si rychlou jízdu ranní krajinou.

Jak nádherně se člověk cítí v koňském sedle, pomyslela si. Všude kolem zelená tráva, nad hlavou modré nebe, vítr v uších, tlumený zvuk kopyt a jeho tiché oddychování. Dokázala by jezdit celé hodiny. Nikde ani stopy po protivné dvorní dámě, která jí předepisuje, jak se má oblékat, jak vypadat a jak se má chovat. Žádní rodiče, kteří neustále hovoří o tom, že už musí být konečně dospělá a měla by si naplánovat budoucnost. A hlavně žádný Edgar. Kníže Edgar, který ví vždy všechno nejlépe a ve všem se vyzná a který jí svou vševědoucností doslova leze na nervy.

Drahé dítě, věř mým životním zkušenostem…

Když se blížila ke kraji lesa, zpomalila koně a navedla ho na úzkou stezku, která vede lesem k úžasnému jezírku. Valach odfrkl a jen s nevolí se nechal ovládnout. Také on má rád rychlou jízdu a moc rád by ještě chvíli pobíhal po lukách. Přítmí lesa nemá rád. Jen nedůvěřivě kladl kopyta na zem a sledoval křoví nalevo i napravo. Irina musí dávat pozor, protože kůň se snadno poleká. Před několika dny se Blesk splašil, protože mu přímo před nosem přeběhla veverka.

„Jen klid, Blesku, uklidni se. V jezírku se budeš moci vykoupat. Ale jenom když tě nikdo neuvidí.“

Valach, kterého Irině opatřil otec, se totiž dokáže snadno rozběsnit. Koně se v jezírkách údajně nemají koupat, protože plaší ryby.

Irina si povzdechla. Proč jí vlastně neustále někdo něco zakazuje a přikazuje? Jakmile se vrátí z projížďky, musí jet s matkou ke švadleně, aby si vybrala svatební šaty. Ne že by měla něco proti svatbě, ale raději by si je vybrala sama. Ale ne, musí se zohlednit milion detailů, které samozřejmě neodpovídají tomu, co si upřímně přeje. Chladná roční doba a barokní výzdoba v kostele, vkus jejího nastávajícího a vkus jeho rodičů, očekávání svatebních hostí a tisku, tradice rodu… A to ještě pořád není všechno.

Vlastně by jí šaty mohla vybrat matka a ona by u toho nemusela vůbec být. Protože nikdo nedbá na to, co by si Irina oblékla nejraději.

A pak tenhle nudný a příšerně dlouhý obřad, který se musí naučit zpaměti krok po kroku, gesto po gestu, větu po větě. Nesnáší Edgarovy přísné pohledy, když něco občas poplete nebo tvrdí, že to není zásadní. Pro Edgara je tohle všechno příšerně důležité. Vlastně je pro něj důležité naprosto všechno a o všem je nutno pořádně přemýšlet.

Mé drahé dítě, ty se prostě ve většině případů chováš lehkovážně. Ale to je ve tvém věku přirozené a pochopitelné.

Ale proč by si měla tuhle fantastickou projížďku na koni kazit těmito úvahami? Irina pobídla koně a po chvíli spatřila konec lesa a za ním modré jezírko.

„Do toho, Blesku. Konečně se dočkáš své koupele.“

Valach neklidně pohodil hlavou, něco ho podráždilo. Na cestě se najednou objevili dva pěší. Mladí muži ve sportovních bundách a tmavých kalhotách; jeden z nich měl červenou kšiltovku. Když spatřili jezdkyni, zastavili se.

Irina zpomalila koně. Když se k oběma mužům přiblížila, jeden z nich jí zatarasil cestu.

„Hezké dobré ráno,“ řekl. „Nevíte, kolik je hodin?“

Irina se při jeho pozdravu necítila dobře. Choval se k ní, jako by ji znal. A jeho výraz a licoměrný úsměv nebudil důvěru.

„Za deset minut devět,“ řekla a snažila se tvářit klidně.

Ale muž jí nemínil uvolnit cestu. Irina musela zastavit.

„Tak pozdě?“ řekl muž. „To je ale problém. Protože máme tady s kamarádem naspěch.“

Irinu nenapadla vhodná odpověď. Uhnula s koněm trochu na stranu, protože se k ní přiblížil druhý muž a postavil se přímo vedle ní.

„To přece vůbec není problém,“ řekl. „Protože tahle mladá dáma nám jistě ráda půjčí svého hezkého koně.“

„Zbláznil jste se?“ zvolala Irina podrážděně. „Okamžitě mi uvolněte cestu, jinak vás můj kůň zraní.“

„Jenom klid, madam,“ zasmál se muž před ní. „Však se nějak dohodneme.“

Útok přišel tak nečekaně, že ji překvapil. Jeden z mužů popadl koně za opratě, druhý chytl Irinu za nohu a snažil se ji shodit z koně. Irina se křečovitě držela sedla, snažila se bránit bičíkem a křičela při tom ze všech sil.

„Klídek, slečinko. Vždyť tě přece nezabíjíme,“ zasmál se útočník, který ji držel za nohu. „Tak pojď dolů, stejně nemáš šanci.“

Irina pochopila, že muž má pravdu. Stejně by se nedokázala v sedle udržet dlouho. A přesto se vší silou snažila ubránit. Bylo jí totiž jasné, že pokud ji dostanou z koně, je ztracená. Muž jí vytrhl bičík z ruky. Kůň se polekal a postavil se na zadní. Irina to nečekala a vylétla ze sedla. Při pádu narazila na tvrdou zem.

Smířila se s tím, že je s ní konec. Ale najednou zaslechla dusot kopyt. Od jezírka se k nim blížil neznámý jezdec. Zaslechla jeho hluboký hlas.

„Okamžitě ji nechejte být! Jinak vás to bude mrzet!“

Útočníci ji nechali být a vzali nohy na ramena. Irina zaslechla jejich rychlé kroky a zvuk praskajících větviček. Pak k ní někdo přiklekl. Pozorně se na ni zadívaly dvě modré oči.

„Jste zraněná?“

„Myslím, že ne,“ hlesla a opatrně se posadila. „Budu mít jenom pár modřin.“

„Zůstaňte sedět, nevstávejte rychle,“ upozornil ji. „Zkuste nejprve pohnout nohama. Nemotá se vám hlava?“

„Jenom trochu. Ale nejspíš jsem se jenom vyděsila, tak proto.“

Muž ji podepřel a pomohl jí vstát. Pak ji ještě chvíli držel v náručí.

„Jak se cítíte?“

„Už je to v pořádku,“ pronesla statečně. „Nemám nic zlomeného a hlavu mám na krku.“

Pokusila se o úsměv a pohlédla na něj. Její statečný zachránce měl tmavé vlasy, padaly mu do čela. Modré oči se na ni mile dívaly. Usmál se. Mohl být o něco starší než ona. Možná dvacet, možná dvacet jedna. V každém případě byl hodně vysoký, protože musela hodně zaklonit hlavu.

„Neměla byste jezdit hustým lesem sama.“

„Děkuji za radu,“ ohradila se. Jako by teď bylo důležité, co má dělat.

„Omlouvám se,“ řekl a rozpačitě si odhrnul vlasy z čela. „Chtěl jsem říct něco chytrého, ale nepovedlo se mi to. Vylekali vás, nemám pravdu?“

Přikývla. Na mluvení jí moc sil nezbývalo. Ještě nikdy v životě na ni nikdo nezaútočil. Ještě nikdy ji nikdo neohrožoval.

„Nejprve jsem nevěděla, co po mně chtějí.“

Rozvzlykala se, nedokázala se ovládat. Muž ji objal. Stál vedle ní a tiskl ji k sobě, zatímco její tělo se otřásalo pláčem. Hladil ji po vlasech a šeptal jí slova útěchy.

To je moc hezká žena, pomyslel si. Štíhlá, drobná, velké oči a lesklé vlasy. Skoro ještě dítě. Možná je starší, než vypadá.

Po chvíli se uklidnila a opatrně se vymanila z jeho náruče. Muž našel v kapse čistý kapesník a podal jí ho.

„Moc mě to mrzí,“ řekla a vysmrkala se.

„A co vás mrzí?“

„Máte mokrou bundu.“

Usmál se a řekl, že přece brzy uschne.

„Víte co? Doprovodím vás domů.“

„Dobrý nápad.“

Došel pro jejího koně, který se naprosto samozřejmě pásl na nedaleké louce. Pomohl jí do sedla. Když spatřil knížecí erb, na chvíli se zarazil. Pak jí podal jezdecký bičík.

I když před chvílí spadla, usadila se v sedle jistě. Pochopil, že je to zkušená jezdkyně. Jedna z těch rozmazlených knížecích dcer, které odmalička jezdí na koni a celý den nedělají nic smysluplného. Zklamalo ho to a utlumilo jeho nadšení. Ruce pryč, pomyslel si a hořce se pousmál. Mohl by sis spálit prsty, chlapče.

Když byl zámek na dohled, zastavil koně.

„Myslím, že odsud už domů trefíte.“

Byla trochu překvapená, že to ví, ale přikývla. Samozřejmě bude lepší, když ji nedoprovodí až na zámek. Kdyby se o tom všem dozvěděli rodiče, okamžitě by jí ranní projížďky na koni zakázali. A co teprve Edgar? Ten si stejně vždycky myslel, že by měla všechno dělat jenom s ním.

„Jsem vám velmi vděčna, pane…“

Obrátil koně a přátelsky pokynul hlavou. Nebylo jednoduché odolat pohledu jejích nádherných očí.

„Ať se vám daří,“ řekl, místo aby se představil.

Pobídl koně a zmizel.

***

Dvorní dáma Edeltraud Demantiová stála v jídelně a upravovala květinovou výzdobu. Na dlouhém stole s damaškovým ubrusem byl už jen jediný talíř a příbor. Patřil princezně. Všichni ostatní už byli po snídani. Paní Demantiová, která zodpovídala za Irinin denní plán, si zoufale povzdechla.

Tahle mladá dáma prostě není schopna vést spořádaný život. Nikdy nepřijde nikam včas. Paní Demantiová, která na zámku pracuje už rok, měla pocit, že princezna se spíše snaží svůj život proměnit v naprostý chaos. V každém případě se nechová smysluplně a vhodně.

Najednou zaslechla na chodbě kroky. Za chvíli se tady objeví princezna s červenými tvářemi, vrhne se na snídani a ani si neumyje ruce. Samozřejmě s půlhodinovým zpožděním – jako téměř každé ráno. Její rodiče už dávno posnídali a věnují se vlastním záležitostem.

Dveře se otevřely, paní Demantiová se zhluboka nadechla, aby mohla svou kritiku pronést dostatečně nahlas. Ale při pohledu na princeznu se zarazila. Byla totiž bledá jako křída.

„Vím, že jdu pozdě,“ řekla Irina. „Dám si jenom šálek čaje a hned půjdu nahoru.“

Určitě je nemocná. To nám ještě scházelo. Vymýšlet program na dnešní den tedy bylo naprosto zbytečné.

„Vaše matka vás očekává kolem jedenácté, princezno. Svatební šaty…“

Irina najednou cítila, že na ni jdou mdloby. Jen s maximálním úsilím se jí podařilo nerozlít čaj.

„Dnes ne, paní Demantiová. Necítím se dobře.“

To se ještě nikdy nestalo. Princezna se vždy chovala trochu tvrdohlavě a nezrale, ale vždy se těšila výbornému zdraví. Někdy měl člověk pocit, že ani neví, co s přebytečnou energií.

„Zavolám doktora.“

„To nebude nutné,“ bránila se Irina. „Jenom to ne. Potřebuji si jenom odpočinout, to je vše.“

Nejspíš má svatební horečku, blesklo hlavou paní Demantiové. Najednou dostala strach z nastávajícího manželství. Však já to kněžně nějak vysvětlím.

„Tak si jděte na chvíli lehnout, princezno. Dnes odpoledne má přijít kníže Edgar. Možná vám do té doby bude lépe.“

Irině se při zmínce Edgarova jména udělalo tak špatně, že jenom přikývla a mlčky odešla s šálkem kávy v ruce. Na chodbě se musela na chvíli opřít o zeď. Ne, Edgarova přítomnost je to poslední, co teď potřebuje.

Pomalu kráčela do druhého patra, kde se nacházely ložnice knížecí rodiny. Zámek Hubertus – dříve lovecký zámeček – využívala knížecí rodina díky nádhernému okolí a obrovské přilehlé zahradě jako letní rezidenci. Kromě toho kníže Otto miloval hon a na podzim a v zimě trávil na zámku tu a tam několik dní.

Irina zdejší atmosféru milovala už jako malé dítě, protože tady se tolik nedbalo na etiketu jako v zimní rezidenci v Mnichově nebo ve staré vile ve Stuttgartu. Ale od té doby, co u nich pracuje paní Demantiová, která se o princeznu každý den stará, necítí se Irina dobře už ani tady.

Položila šálek s čajem na noční stolek, napila se a zabalila se do deky. Bylo jí zima a celá se třásla. Ani teplá peřina však nepomáhala. Pořád se třásla. Za to určitě nemůže jenom zima, pomyslela si. Kromě toho venku svítí slunce a je opravdu teplo. Ale jí cvakají zuby a má pocit, že má celé tělo v křeči. Dostala strach. Neumře?

Nechci zemřít, pomyslela si. Nechci zemřít. Nechci.

Naštvaně ze sebe strhla deku a přitiskla si nohy k tělu. Nechci.

Byla to úžasná věta. Nechci. Proč už na ni nepřišla dávno? Neustále si ji opakovala. Třas ustával. Najednou dýchala zvolna a křeč povolila.

Nechci, pomyslela si s úlevou. Nechci svatební šaty, které mi vybere matka. A nechci žádný příšerný svatební obřad, který bude trvat více než hodinu. A už vůbec nechci, aby mi Edgar něco nařizoval. Proč musím dělat jenom to, co chce on? Jenom proto, že je starší a zkušenější? Co je mi do jeho životních zkušeností? Chci získat vlastní zkušenosti.

Teprve nyní jí došlo, co se stalo před hodinou. Jenom těsně unikla katastrofě. Neodvažovala si představit, co by s ní ti muži udělali.

Chovala se lehkomyslně? přemýšlela. Už od dětství jezdí na koni touhle cestou, dříve jen v otcově doprovodu nebo s jiným jezdcem. V posledních letech už sama. Copak ji matka tu a tam nevarovala před tím, aby nejezdila temným lesem sama? Neříkal jí dokonce Edgar, že si to nepřeje?

Ozval se v ní odpor. Edgar si vůbec nepřeje, aby šla vlastní cestou. Když se stane jeho ženou, přeorganizuje jí život a ona už pro sebe nebude mít ani minutu.

Najednou si přála žít jinak. Unaveně klesla do polštářů a civěla na strop, na který jí matka kdysi nalepila anděly. Tvrdila jí, že ji budou hlídat a chránit.

Ale dnes na ni nedávali pozor, pomyslela si hořce. Nebo přece jenom ano? Vybavil se jí mužský obličej s výraznými rysy, tmavými vlasy, zelenýma očima, jež si ji ustaraně prohlížejí.

Rozhostil se v ní příjemný pocit. Měla svého ochránce. Zachránil ji v okamžiku, kdy to nejvíc potřebovala. Muž, který nikomu nic nepřikazuje a neblábolí. Ne. Tenhle jenom mlčel a pevně ji sevřel v náručí.

Ještě pořád měla před očima jeho tvář. Rovný nos, husté obočí, dolíčky ve tvářích, energická brada. Oči, které se pátravě a něžně rozhlížejí kolem. Muž, který přemýšlí, jak by ostatním mohl pomoci. Tohle není muž, jenž by mi organizoval život, napadlo ji. Doprovodil ji k zámku, a pak zmizel.

Proč se ho nezeptala, jak se jmenuje? Najednou pochopila, že ho možná už nikdy neuvidí. Odjel, a ona nemá tušení, kdo to je.

Ale moc ráda by se s ním zase setkala. Musí ho vidět.

Když se jednou vdá, musí být její muž přesně takový. Musí vypadat jako on. Musí smýšlet, cítit a vnímat svět jako on. Musí ji umět podržet v náručí a dodávat jí jistotu.

Najde ho. Ať už je to kdokoli, chce ho zase potkat. Rozhodně vyskočila z postele a zamířila k telefonu. Komu zavolá? Policii? To raději ne. Možná do myslivny. Myslivec přece musí vědět, kdo se mu potuluje po lesích. Taky možná stará Lydia, která má ve vesnici obchůdek. Možná tam chodí nakupovat. Nebo v hostinci? A co třeba sedláci z okolí? Vždyť někde musí přes noc nechávat koně…

Najednou se otevřely dveře a na prahu stála matka. Překvapeně se podívala na princeznu, která stála u telefonu, místo aby ležela v posteli.

„Paní Demantiová mi tvrdila, že jsi nemocná, Irino.“

„Už je mi lépe, mami.“

Irina se rozhodla, že svůj záměr odloží. Zavolá si později. Teď se musí věnovat matce.

„Jsem ráda, že je ti dobře. Za půl hodiny pojedeme ke krejčové. Bude dobré, když ti hned vezme míry. Samozřejmě jenom za předpokladu, že se shodneme na modelu.“

Irinu překvapilo, že ji matčiny věty nechávají naprosto v klidu.

„Já ale nechci svatební šaty, mami.“

Paní Demantiová už kněžnu informovala. Irina má prý předsvatební horečku. Takže má přirozený strach ze vztahu na celý život.

„Má drahá Irino,“ řekla kněžna a položila své dceři ruku na rameno. „Brzy budeš vdaná. Velmi dobře chápu, že z toho máš strach. Ale mysli na to, že muž, kterého jsme ti vybrali, je nesmírně zkušený a bude tě nosit na rukou. Jsem si jista, že Edgar za tebe převezme rozhodování ve všech důležitých věcech, takže se pro tebe po svatbě téměř nic nezmění. A jsem přesvědčena o tom, že se k tobě jako manžel bude chovat něžně a ohleduplně.“

Irina mlčky naslouchala. Když si představila knížete Edgara ve své posteli, přeběhl jí mráz po zádech.

„Mami?“

Kněžna však ještě neskončila.

„Měla by sis neustále uvědomovat, jak příjemně a luxusně si budeš žít. Tvůj nastávající se zná s nejvlivnějšími šlechtici v Evropě. Budeš přítomna na nejdůležitějších plesech, akcích a událostech. Všichni tě budou obdivovat a budou si tě vážit. Vaše děti si jednou budou hrát tady na zahradě…“

„Mami?“

„Nepřerušuj mě, drahoušku. Uvědom si, že jsi naše jediná dcera, takže jsi povinna dodržovat tradice…“

„Mami? Já se nebudu vdávat.“

Kněžna měla pocit, že se přeslechla.

„Co to povídáš?“

Irina mluvila naprosto klidně. Obličej měla vážný a rozhodný. Kněžna svou dceru nepoznávala. Najednou jí připadala dospělá.

„Já si knížete Edgara nevezmu, mami. Jsem přesvědčena o tom, že se k sobě nehodíme.“

Kněžna udělala bezmocné gesto. Pak své dceři položila ruku na čelo.

„Určitě máš horečku. Raději si lehni do postele, nechám ti přinést čaj.“

***

Table of Contents

Úvod

Povídka