Sabine Stephan

ZIMNÍ LÁSKA (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Překlad: Eva Osinová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2009

© Bastei-Verlag GmbH & Co., Bergisch Gladbach

ISBN 978-80-243-5975-5

Slavnostní sál zámku Bellinghaus doslova zářil. Princezna Anja s  uspokojením zkonstatovala, že silvestrovská party se letos opravdu vydařila. Švédské stoly se doslova prohýbaly pod lahodným jídlem, někteří se věnovali právě stolům, jiní lili olovo a někteří si nechávali věštit budoucnost. Princezna se rozhodla, že najde svého bratra Andrého, protože chtěla zahájit tanečky. Zrovna když se ho vydala hledat, přistoupila k  ní pestrobarevně oblečená věštkyně a chytla ji za ruku. Princezna si s  úsměvem na rtech představovala, co jí asi řekne: V  novém roce budete mít úspěch a štěstí a konečně najdete muže svých snů…

Jenže když se na ni věštkyně podívala, Anje došlo, že jí v  očích vidí spíš zděšení než nadšení. „Vidím obrovské neštěstí,“ pronesla žena syrovým hlasem. „Ale také muže, který vás miluje a zachrání vás…“

Na zámku Sontheim vládl zimní klid. Ze stájí nevycházel žádný zvuk a nebylo vidět ani živáčka. Kdyby nebyl vzduch prosycen vůní koní, člověk by si myslel, že na zámku nikdo nebydlí. Jako by usnul jako v pohádce o Šípkové Růžence. Jako by čekal jenom na to, že ho někdo probudí ze spánku, a on se znovu naplní životem.

Nicole stála vedle taxi, které ji sem přivezlo, doslova jako očarovaná. Dívala se na staré, vysoké zdi, a když najednou začalo tiše sněžit, měla pocit, že se ocitla v opravdové pohádce…

***

„To nemyslíte vážně.“ Nicole Waldnerová se podívala na notáře, který seděl naproti ní. Byl tak klidný, jako by jí právě odkázal milionové jmění.

Wilhelm von Korff si potáhl z dýmky a pak odvětil: „Myslím to naprosto vážně, slečno Waldnerová. Neznám nikoho, kdo by se na to hodil lépe než vy.“

Mladá žena si slyšitelně povzdechla. „Rozuměla jsem tomu správně? Kníže von Sontheim umřel a odkázal zámek a titul jednomu ze svých vnuků, jenže neurčil přesně, který z nich to bude? A já tam mám jet a rozhodnout, komu ze dvou bratrů dědictví připadne?“

„Naprosto správně.“

„Ale to je přece nemyslitelné. Nemůžu si vybrat ani jednoho, vždyť je vůbec neznám. Podle čeho bych se měla řídit?“

„Je to trochu citlivá záležitost, to uznávám. Ale není to nemožné. Proto byste taky měla jet na zámek a udělat si o obou obrázek. A pak se rozhodnout.“

„Nebudou zrovna nadšení, až se dozvědí, proč jsem přijela.“

„Proto jim to neprozradíte.“

„Cože? Takže mám předstírat, že jsem přijela kvůli něčemu jinému?“

„Ano. Jenom tak se vám podaří, aby se vám ukázali v pravém světle.“

Nicole zakroutila nechápavě hlavou. „Nevím, proč kníže nechal tak důležité rozhodnutí na někom jiném. Proč se nerozhodl sám?“

„Předpokládám, že to nějak souvisí s rodinným rozkolem, který nechtěl ještě více prohloubit. Víte přece, jak komplikované jsou rodinné vztahy.“

Nicole přikývla. Štíhlými prsty si pohrávala s propiskou na psacím stole. Notářova kancelář byla celá ze skla a drahého mahagonového dřeva. Na naleštěném stole viděla vlastní tvář: mladou ženu s kaštanovými vlasy až po ramena, které rámují drobnou tvář. Oči jí zářily až neuvěřitelně zeleně. Zelená je také její oblíbená barva, proto na sobě také dnes měla kalhotový kostým v zelené barvě.

Wilhelm von Korff poslal ke stropu kroužek z kouře. Pak se nahnul nad psací stůl. „Pracujete pro mě už čtyři roky, slečno Waldnerová. A já vím, že vám mohu důvěřovat. Je to citlivá zakázka, ale není neřešitelná. Pro vás.“

Silný tabák zaplnil celou kancelář. Nicole se rozhodla, že zakázku přijme. Notář je pro ni jako otec. Kdysi ztratila rodiče i tetu. On se jí ujal a naučil ji všemu, co umí. Přesto trochu váhala. „Budu muset předstírat, že jsem přijela kvůli něčemu jinému. Protiví se mi to.“

„To chápu, ale myslete na to, že musíte rozhodnout spravedlivě. Tím důvěru obou bratrů nezneužijete, ale využijete ji pro spravedlivé rozhodnutí.“

„V tom máte pravdu,“ uznala.

„Popřemýšlejte o tom do dnešního večera. Když zakázku nevezmete, budu tam muset poslat Paula Radloffa. Já tam jet nemůžu. Bratři mě znají, proto bych nemohl nezávisle rozhodnout o tom, který z nich je vhodnější dědic.“

„Asi to musejí být pěkní vykukové, když se jejich dědeček nemohl rozhodnout ani pro jednoho z nich.“

„Přesně tohle musíte zjistit,“ odvětil notář.

Nicole vstala od stolu, na kterém stála vázička s nádhernými fialkami.

Její kolega Paul Radloff na ni od svého psacího stolu zamrkal.

V kanceláři se vědělo, že se mu Nicole líbí. I když ho opakovaně prosila, aby jí nenosil květiny, našla na svém psacím stole každé pondělní ráno nějakou čerstvou kytičku.

„Láska musí být krásná,“ ozval se ženský hlas. Patřil Lindě Schwarzové, sekretářce a dobré duši zdejšího notářství. Vždycky je dobře naladěná a dokáže si v každé situaci zachovat chladnou hlavu. Právě přinesla Nicole hrníček s čajem. „Vypadá to, že bys potřebovala na povzbuzení něco silnějšího. Nějaké nepříjemnosti?“ Významně pohlédla na dveře vedoucí do šéfovy kanceláře.

„Vlastně ani ne.“ Nicole jí stručně povyprávěla o zadaném úkolu. „Ale nemyslím si, že to vezmu.“

„Tak to shrneme,“ řekla Linda. „Máš jet do pohádkového zámku v Bavorském lese a tam se seznámit se dvěma muži, kteří jsou šlechtického původu, jsou pravděpodobně sympatičtí a potenciální dědicové?“

Nicole váhavě přikývla.

„A proč tady ještě pořád nečinně sedíš?“

„Protože mi nepřipadá správné se tam vetřít pod jinou záminkou.“

„Ale někdo to udělat musí,“ odvětila Linda pragmaticky. „Nejlépe někdo chytrý. Jestli chceš znát můj názor, tak se na to bezvadně hodíš.“

„Ale já nemůžu jen tak odejít. Je tady Moritz a kromě toho mám strašně moc práce.“

„O tvého kocoura se postarám. Děti budou mít radost, když u nás bude chvíli bydlet. A co se tvé práce týče – tak bys ji mohla přerozdělit, ne?“

Nicole se zamyšleně podívala z okna. V Mnichově vládne nepříjemné počasí. Už několik dní mrholí a nebe je zamračené. Už je polovina prosince, ale sníh nikde. Jenom mlha a drobný déšť. Auta musejí mít i přes den zapnuté mlhovky, protože bez nich by to bylo příliš nebezpečné.

Proč vlastně váhá?

Vlastní rodinu už nemá. Čekají na ni jenom osamělé vánoční svátky. Chce tedy zůstat kvůli práci? To ne. Uznává, že psací stůl se jí prohýbá pod dokumenty, ale většinu z nich může odložit nebo jimi pověřit někoho jiného. A co svědomí? Ani to ji nezdržuje, protože ví, že se bude rozhodovat objektivně a věcně. Brání jí tedy zodpovědnost, protože se nakonec rozhodne pro jednoho z bratrů?

Zamračila se. Nikdy se nechovala nezodpovědně a neudělá to ani teď. I kdyby se oba potenciální dědicové projevili jako skuteční lumpové, jak předpokládá. Proč by totiž jinak starý kníže neurčil, že dědictví připadne jednomu z nich?

„Jdu do toho,“ rozhodla se nahlas, na což Linda spokojeně přikývla. A protože je Nicole zvyklá každé rozhodnutí okamžitě provést, šla ihned za nadřízeným a oznámila mu, že práci přijímá. Netušila, že tohle rozhodnutí bude mít dalekosáhlé následky…

***

„Ukliď nože a nádobí, Heleno. Chlapci se vrátí domů.“ Šedovlasý sluha zahekal a oklepal si z kabátu sníh. Zatímco zbytek země si stěžuje na nedostatek sněhu, v Bavorském lese je ho tolik, že by ho mohli prodávat. Prosper Obermayer se při jeho odhazování opravdu zapotil. Příjezd k zámku nebral konce.

Kuchařka Helena, která právě kuchtila v kuchyni, se na něj otočila. Kulatý obličej jí zářil radostí. „Cože? Chlapci budou zase doma?“

„Samozřejmě. Zrovna jsem to slyšel od Neubauera. To zase bude.“ Sluha se poškrábal na bradě.

„Děláš, jako bychom se měli připravit na porážku,“ kárala ho Helena něžně.

„Přesně tak to tady bude brzy vypadat,“ namítl.

„Ale proč přijedou zrovna teď? Už dávno spolu nebyli doma.“ Helena nechápavě míchala polévku v hrnci, který na obrovském sporáku v zámecké kuchyni vypadal téměř ztraceně.

„Požádal je o to notář Korff,“ informoval sluha. „Jde o dědictví.“

„Starý kníže by měl radost, kdyby viděl, že jeho dva vnukové se konečně usmířili.“ Kuchařka si cípem zástěry otřela slzu v oku. Pohlédla z okna na zasněženou zahradu zámku Sontheim. Záhony i keře zakryl sníh. „Možná se na zámek konečně vrátí život,“ poznamenala.

„Myslíš vraždy a úskoky?“ opravil ji Prosper suše. „Už jsi snad zapomněla na to, jak to vypadalo posledně?“

„Nezapomněla jsem na to. Rozešli se jako divocí lvi. Ale možná je to už mezitím přešlo. Po tolika letech, Prospere.“

Sluha zakroutil hlavou a zamračil se. „Jsou tvrdohlaví jako každý von Sontheim a nezdolní jako skála. Věř mi, nikdy nezapomenou a neodpustí nic. A běda tomu, kdo se jim připlete do cesty.“

Helena si povzdychla.

„Nebude to legrace, Helenko, věř mi,“ předpovídal sluha a ztěžka dosedl na kuchyňskou židli.“

„Tak rychle svou naději nevzdám, Prospere. Dostanou své staré pokojíky. A připravíme jim Vánoce, na které nikdy nezapomenou. Upeču husu a nazdobíme obrovský strom. Mohl bys nějaký obstarat v lese?“

„Samozřejmě,“ souhlasil dobromyslně. „Ale bylo by lepší, kdybys jednoho z nich ubytovala radši v hotelu. Nechci, aby si šli ve spánku po krku.“

„Proč to nevidíš trochu optimističtěji? Bude to dobré, uvidíš.“

„Jsem radši realista. Zatím se mi to vyplatilo.“

Helena i Prosper slouží na zámku už téměř padesát let. Ona kdysi ztratila manžela, on se nikdy neoženil. Knížecí rodina pro něj byla jako rodina vlastní. Zažil na zámku vzestupy i pády, byl také u narození obou vnuků. Ale na rozdíl od Heleny jej ohlášená návštěva nijak nepotěšila.

„Ochutnej.“ Helena před něj postavila talíř s plackami, které upekla ráno. Nádherně voněly česnekem a majoránkou. „Upeču další. A pak bych potřebovala, abys mi nakoupil zásoby na Vánoce. Potřebuji si naplánovat, co budu vařit.“ V myšlenkách už byla zase u práce.

„Jsi poklad, Heleno,“ zabručel Prosper, když ochutnal placku. „Kdybych byl o dvacet let mladší, tak…“ Zamyšleně se na ni podíval.

Ona mu podala šálek čaje a zamrkala na něj. „A pročpak? Člověk by měl umět využít každého věku, nemyslíš?“ Podsaditý muž zamumlal cosi nesrozumitelného a zíral tak upřeně do šálku s čajem, jako by na dně ležel zlatý peníz.

Helena se otočila k hrncům. Proč je Prosper tak neskutečně zdrženlivý? Někdy jí dává najevo, že se mu líbí, ale pak si jí nevšímá. Nejradši by vše vzala do svých rukou, protože ona jej má opravdu ráda. A možná to jednou opravdu udělá. Ale teď má hlavu plnou jiných věcí. Má ještě spoustu práce – musí vše připravit na příjezd princů. Je třeba uklidit pokoje, doplnit zásoby a vyleštit celý zámek.

„Moc se s tím nedři,“ upozorňoval ji Prosper. „Ti dva zámek stejně obrátí vzhůru nohama. Dříve nebo později.“

***

Nicole měla pocit, že ji pohledy spolucestujícího muže doslova propíchávají.

Přistoupil na minulé stanici a sedl si na místo u dveří. Šlo o středně vysokého, statného muže kolem čtyřicítky, který měl pouze aktovku s dokumenty. I když bylo v kupé dost chladno, otřel si čas od času pot z čela. Šedivý oblek prozrazoval kvalitní práci a dobrý vkus.

Nicole jeho pohledy nejprve opětovala, ale to jej jen povzbudilo k tomu, aby se na ni díval usilovněji. A pak se jeho očím prostě vyhýbala, ale cítila, že ji neustále fixuje pohledem. Jako by ji chtěl zhypnotizovat!

Nebylo jí to příjemné. Dívala se z okna, zatímco vlak se tiše blížil k cíli, k Pasovu. Čím více se blížili k Bavorskému lesu, tím více sněhová přikrývka houstla a sílila.

Hned vedle ní seděla matka s malým chlapcem na klíně. Nicole odhadovala, že by mu mohly být tři roky. Měl světlé kudrnaté vlásky a pomněnkové oči.

„Kdy už tam budeme, mami?“

„Za půl hodiny, Filipe.“

„Mám hlad.“

„Když budeme doma, najíme se.“

„Ale já mám hlad teď,“ namítal chlapec. Jeho sestra, která seděla naproti, se nechala zlákat a podporovala ho: „Já taky.“

Matka chvíli váhala. „Tak dobrá, pojďte. Podíváme se, co mají v bufetu dobrého.“ Vzala Filipa do náruče a holčičku chytla za ruku. Za chvíli už zůstala Nicole s neznámým mužem v kupé sama.

Chvíli přemýšlela, zda si nemá jít sednout jinam, ale pak tenhle nápad zamítla. Jednou ten chlapík určitě vystoupí a bude klid. Kromě toho můžou být všechna místa obsazená.

Nicole sledovala ubíhající krajinu a přemýšlela.

Už by mohla mít děti, kdyby se s Georgem vzali. Ale společné plány se rozpustily jako pěna ve vaně. Dnes si je jistá, že znamení se objevovala už mnohem dříve, ale neviděla je. Georgova zdrženlivost, když mluvila o společném bytě, jeho služební cesty, které absolvoval čím dál častěji… Ale milovala jej a věřila mu. Pozdě poznala, že má spousty jiných žen. Jakmile se to dozvěděla, okamžitě známost ukončila. Od té doby si tu a tam zajde na rande, ale nikdy z toho není nic vážného. Někdy se bojí, že už se nikdy nezamiluje. A to už mohla být dávno vdaná, kdyby…

Nemá smysl o tom přemýšlet, poručila si v duchu. Musí se soustředit na přítomnost. Na svůj úkol. Takovéhle zbytečné úvahy stejně nemají smysl; člověka z nich jenom bolí u srdce.

Cizí muž se najednou postavil a sedl si vedle ní.

Nicole se rozbušilo srdce.

„Jsem rád, že jsme tady jenom my dva,“ hlesl muž.

Nicole neodpovídala a místo toho popadla vlakové noviny a předstírala, že si čte. Ale to muži vůbec nevadilo.

„Nemusíte nic předstírat,“ řekl. „Opravdu to není nutné. Moc dobře vím, co si v duchu přejete.“

„O tom pochybuji,“ namítla odměřeně Nicole.

Muž jí najednou položil ruku na koleno a pohladil ji.

„Co si to dovolujete?“ okřikla ho. „Okamžitě mě nechejte na pokoji.“ Nicole vstala a chtěla odejít.

Ale neznámý muž vstal, jako by ji vůbec neslyšel, a zatarasil dveře. Pak ji objal.

Nicole zaťala ruce v pěst a bušila do něj, aby ji nechal být. Ale nepomáhalo to. Statný muž měl opravdu dost sil, které se s jejími pěstičkami nedaly srovnat.

Zoufale se podívala na záchrannou brzdu, jenže byla příliš daleko. Chtěla začít volat o pomoc, ale muž jí přitiskl dlaň na ústa…

Záchrana přišla v poslední chvíli. Nicole si ani nevšimla, kde se tam objevil – vysoký muž s tmavými vlasy. Popadl dotěrného chlapíka za límec, odtáhl jej a zamračil se na něj. „Nerozuměl jste, co vám dáma říkala?“ obořil se na něj.

„Já…“ Násilník se zamračil. Pak sebou škubl, vytrhl se zachránci, popadl aktovku a vyběhl z kupé.

„Taková nehoráznost. Jste v pořádku?“ zeptal se Nicole.

Ta si zhluboka vydechla a pak přikývla.

„Počkejte tady. Oznámím průvodčímu, co se stalo.“

„To není nutné. Vždyť už je pryč.“

„Nevadí. Tohle si nesmí dovolit. Ve vlaku cestuje spousta osamělých žen, mohl by to udělat znovu. Hned se vrátím.“ Neznámý zachránce odešel a Nicole si sedla na své místo. Najednou ucítila, jak se jí třesou kolena.

Asi za pět minut se muž vrátil. „Už jsem to zařídil,“ mínil. „Průvodčí jej chytil. Už si to nedovolí. Chcete podat trestní oznámení?“

Nicole chvíli váhala, ale pak zakroutila hlavou. „Nechci. Ale děkuji vám za záchranu.“

Muž mávl rukou. „To nestojí za řeč. Jestli něco nesnáším, tak jsou to muži, kteří se neumějí chovat k něžnému pohlaví.“ Tázavě se na ni podíval. „Chcete, abych tady zůstal? Ve dvou na špatný zážitek myslet nebudete.“

„Budu ráda, když ještě chvíli zůstanete se mnou,“ ujišťovala jej Nicole. Muž si sedl naproti ní k oknu.

Teprve teď si mohla zachránce pořádně prohlédnout. Vyzařovalo z něj něco maskulinního. Výrazný obličej s hnědýma očima a energická brada se nedaly přehlédnout. Svalnaté tělo prozrazovalo, že se nebojí fyzické práce. A tenhle dojem jen zdůraznilo oblečení: Měl na sobě rifle, kozačky se špičkou a hnědou koženou vestu.

Tenhle muž je zvyklý jednat, blesklo jí hlavou.

Když si všimla, že se usmívá, došlo jí, že si ji také prohlíží. Okamžitě se zatvářila nepřístupně.

„Kam cestujete?“ zeptal se přátelským tónem.

„Do Pasova. A odtud do Bavorského lesa. Chci si udělat pár dní dovolenou,“ rozhodla se pro smyšlenou historku. Nemá sice ve zvyku lhát, ale dostala zvláštní úkol, takže nesmí prozradit celou pravdu.

„Chcete jezdit na lyžích? Nebo na běžkách?“

„Ne, zajímají mě staré hrady a zámky. Doufám, že tam několik kousků objevím.“

„Vážně?“ Muž se zamračil. Chvíli si ji prohlížel, jako by nevěděl, co si o ní má myslet.

Nicole zčervenala. Je mizerná lhářka a moc dobře to o sobě ví. Prokoukl ji snad? „Miluji historii,“ dodala. A byla to pravda. „Jako studentka jsem přes rok pracovala, abych mohla o prázdninách cestovat. Chtěla jsem vidět Bastillu, dóm v Kolíně, Buckinghamský palác a tak dále.“

„I já mám rád historii,“ usmál se muž. „Za studií mě to neuvěřitelně táhlo do Egypta. Když jsem tam byl, objevili archeologové zrovna nějakou novou pyramidu, která byla tisíciletí skryta pod pískem. Bylo to velmi vzrušující. Dějiny skrývají spoustu tajemství.“

Nicole živě přikývla. „To je pravda. Co jste studoval?“

„Zemědělství. Jsem… zemědělský inženýr.“

Nicole postřehla, že muž krátce zaváhal. „Jedete do Bavorského lesa na dovolenou?“ zeptala se, aby jej neuváděla do rozpaků.

„Ne, jsem tady doma. Ale musím v brzké době vyřídit několik záležitostí, a proto také jedu na jeden zámek. Ale budu rád, až budu zase doma.“

„Necítíte se na zámcích dobře?“

„Spíš mi nevyhovuje život, který je s bydlením na zámku spojen. Společenské akce pro mě nejsou důležité a titul rozhodně nezaručuje osamělý život. Kromě toho vás titul nezasytí, když máte hlad.“

To jsou ale zvláštní úvahy, když je to zemědělský inženýr, pomyslela si.

Muž se na ni otevřeně podíval. „Nemáte chuť jet se mnou? V Bavorském lese je jeden úžasný zámek, který je plný předmětů, jež by vystudovanou historičku mohly zajímat.“

„Takže umělecké poklady, nikoli sbírka motýlů,“ odvětila Nicole suše. „Děkuji, nemám zájem.“

Pousmál se. „Ujišťuji vás, že nemám žádné postranní úmysly. Na zámku je tolik pokojů pro hosty, že se kolikrát ani nepotkáme, když si dáte záležet. Takže byste byla v naprostém bezpečí.“

„Co by na to řekl zámecký pán, kdybyste s sebou přivedl návštěvu bez ohlášení?“

„Nic. Dědeček umřel před několika týdny.“ Na chvíli zvážněl, ale pak se na ni podíval radostněji. „Prosím vás, popřemýšlejte o tom. Zámek Sontheim se vám bude určitě líbit.“

„Sontheim?“ Nicole si myslela, že se přeslechla. „Vy jedete na Sontheim?“

Přikývl.

Zalapala po dechu. „Kdo jste?“

„Omlouvám se, ještě jsem se nepředstavil. Jmenuji se Michael von Sontheim. A opravdu by mě potěšilo, kdybyste byla mým hostem.“

***

Table of Contents

Úvod

Povídka