Petr Jirounek

ELIXÍR VINAŘE SALABY (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Jirounek 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5926-7

HLAVNÍ OSOBY

Vilém Salaba – známý pražský tesař

Zuzana Salabová – jeho žena

Jakub Salaba – jejich nejmladší syn

Andulka Salabová – jeho sestra

bratr Jeremiáš – jezuita a Jakubův učitel

Tadeáš Hájek z Hájku – lékař, botanik, alchymista, matematik a hvězdář

Adam Zalužanský ze Zalužan – lékař a botanik

Neklan Brázda ze Zbraslavi – apotékář na Malém rynku

Janda – jeho pomocník

Martin II., zvaný Korýtko – opat břevnovsko-broumovského kláštera

bratr Zachariáš – bibliotékář břevnovského kláštera

bratr Josef – konvrš břevnovského kláštera

bratr Daniel – almužník břevnovského kláštera

Martin Bacháček z Nauměřic – rektor pražské univerzity

Kašpar Jaroš – rybář z osady Rybáře

Jean-Luc Pascal – vinař v Puligny-Montrachet, Burgundsko

Marie-Anne (Marjánka) – jeho dcera

Bořek Lehovec z Lehové – mladý alchymista a botanik

Václav Krocín z Drahobejle – primátor Starého města pražského

Karel Vranovský z Vranova – rychtář Starého města pražského

Pavel Kristián z Koldína – právník a konšel staroměstského kancléřství

Jeroným Makovský z Makové – císařův osobní tajemník

Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic – říšský dvorní rada, později dvorský kancléř

Bohuslav Kryštof – velmi elegantní tajemník pro zvláštní úkoly

Jaroslav Mates – muž s bradavicí pod okem

Šebastián Rouchovanský – mlynář v Zadním Ovenci

Bartholomeus Spranger – malíř u císařova dvora

Ignác a Břetislav Smržovi – rybáři z osady Rybáře

Simona Smržová – manželka Ignáce Smrže

Pavel Smrž – syn Ignáce a Simony

vědma Veronika – „bába“ kořenářka

PRAHA, 1583–1595

Mlýn, který dnes nazýváme Císařským, se nalézá v těsném sousedství Královské obory. Podle starých kronik zde stál již roku 1228 a byl tehdy v majetku svatojiřského kláštera, stejně jako okolní statky, poplužní dvůr, pole, louky, štěpnice, les, řeka a pak i vinice, a to vše v Předním i Zadním Ovenci, tedy na pravém i levém břehu Vltavy.

Ve druhé půli šestnáctého století byl mlýn přestavěn a rozšířen o hamr a pilu a od té doby se stal dostaveníčkem pražských řemeslníků. Nejčastěji sem přijížděli tesaři. Objednávali si, vybírali a dle potřeby nechávali seříznout dříví, které si pak odváželi na své stavby.

Častým návštěvníkem mezi nimi býval i známý pražský tesař Vilém Salaba. Přijížděl obvykle na vozíku taženém starou kobylkou Kudlou, pohodlně usazen na podložce, s láskou sestehované a koňskými žíněmi vycpané jeho ženou Zuzanou. Zpět se pak vracíval s nákladem objednaných a dle jeho plánků zhruba seříznutých trámů, prken, latí a dalšího dřeva všeho druhu. To už ovšem většinou neseděl na kozlíku, ale kráčel rozvážně podél povozu.

Jednoho jarního dne roku 1583, roku, kdy do Prahy přesídlil z Vídně císař Rudolf II., kráčel Salaba jako obvykle podél svého povozu a s vážnou tváří přemýšlel o budoucnosti svého nejmladšího, šestiletého syna. S ženou Zuzanou totiž nedávno dospěli k názoru, že se benjamínek začíná projevovat jako chlapec bystrý a po vědění toužící. Zuzana navrhovala zapsat Kubu do nedávno zřízené jezuitské školy, kdežto Vilém váhal a dlouho rozvažoval všechna pro a proti, až se konečně včera večer rozhodl. Podrbal se na své zarostlé bradě a pak otevřel starou truhlu po dědovi. Dlouho se v ní přehraboval, až z ní vyndal kožený váček, zděděný ještě po otci, a na stůl vysypal veškeré rodinné úspory. Sklonil hlavu nad hromádkou krejcarů, grošů, ale i zlatých dukátů a chvíli se na ně se zalíbením díval.

„Poslouchej, ženo moje,“ pravil, když se mu konečně podařilo odtrhnout oči od svého tak dlouho střádaného pokladu, „tady přede mnou leží vše, co jsme za celý život v potu tváře vydělali a uspořili. Za Kubu, dáme-li ho jezuitovi na studie, budeme muset zaplatit nejméně pět grošů týdně. Já si ani nedokážu spočítat, jestli nám na to tyhle naše úspory vystačí. Byl bych ale nerad, kdyby Kuba měl skončit tak nevědomý a nevzdělaný, jako jsem já.“

„Můj zlatej Vilíku,“ usmála se na svého muže, „já věděla, že budeš nakonec souhlasit,“ řekla a objala ho.

Hned nazítří si přivstala a vydala se do jezuitské koleje, nedávno zřízené na staroměstské straně Kamenného mostu. Celkem snadno se doptala na bratra, majícího na starosti přípravu mladých studentů ke gymnaziálnímu studiu. Jezuita – představil se jí jako bratr Jeremiáš – na ni udělal dobrý dojem, a tak mu bez rozpaků zaplatila zálohu na měsíc výuky dopředu.

„Je to jen na zkoušku,“ pravil bratr Jeremiáš, „uvidíme po měsíci.“

Jakmile se vrátila domů, zavolala si do kuchyně svého Kubíčka.

„Poslouchej mě dobře, chlapče,“ začala opatrně, „chtěl by ses naučit číst a psát?“

„A taky počítat!“ zvolal a rozzářily se mu oči.

„Ano, počítat taky. A možná i jiné věci.“

„To bych moc chtěl, maminko,“ odpověděl, celý se rozveselil a Zuzana poznala, že její nápad byl dobrý.

Uplynulo léto, během kterého malý Kuba všem kamarádům pyšně vykládal, že na podzim bude chodit do jezuitské školy, že se bude učit číst, psát a počítat a ještě i jiné věci, jako mluvit latinsky a studovat Písmo svaté. A pak jednoho rána na začátku září léta Páně 1583 ten slavný den konečně nadešel. Zuzana připravila malému a nedočkavému Kubíčkovi jeho jediné slušné šaty, pomohla mu s oblékáním a pak ho vzala za ruku a rušnými pražskými ulicemi ho dovedla až k bráně jezuitské koleje. Výuka začínala každý všední den v osm hodin ráno a končila o poledni. Asi po týdnu už Kuba chodil do školy i ze školy sám.

Salabovi měli v přízemí patrového domu na Dobytčím trhu pronajaté dvě místnosti, v jedné byla kuchyň, druhou používali jako sednici, jídelnu i ložnici. Místa mnoho neměli, ale starší Kubův bratr se odstěhoval již před dvěma lety někam ke Kosmonosům ke strýci, u něhož vypomáhal na statku, a obě sestry byly již několik let vdané. Jedna si vzala syna chudého pražského kramáře, druhá se vdala za voraře Vrábela z Podskalí.

Pan domácí Hrubeš bydlel v patře. Vilém s ním vycházel celkem dobře. Za menší příplatek si pronajal stání v maštali pro starou Kudlu a na dvoře směl mít uskladněný vozík. Pak mu domácí povolil postavit i dřevěnou boudu, ve které si tesařský mistr zřídil dílnu.

Manželé Salabovi mívali nejraději chvíle, kdy Zuzana po večeři utřela sklizený stůl a pak na něj beze slov, ale s významným pohledem postavila dva krásné poháry, které před více než dvaceti lety dostala od rodičů jako svatební dar. Nato Vilém vždy ochotně vstal a sešel do sklepa načepovat z malého soudku džbánek mělnického, který obřadně vynesl a postavil na stůl. Zuzana uložila malého Kubu do postele, Vilém naplnil oba poháry a manželé si při světle olejové lampy povídali. Většinou o uplynulém dnu, a někdy snili o budoucnosti. Vilém však býval většinou tak unavený, že dlouho vzhůru nevydržel. Jakmile ulehl, okamžitě usnul, aby pak spal až do rána spánkem spravedlivých, neboť ho hřálo svědomí, že Zuzaně i Kubovi, které oba vroucně miloval, dokázal v oněch těžkých dobách zajistit živobytí a snad i celkem snesitelný život.

Jednoho zimního večera Vilém pozdvihl pohár, ochutnal, mlaskl, otřel mohutný knír a pak zahájil hovor o něco vážněji než obvykle.

„Zámečník Klouček dneska říkal, že prý je na tom císař dost špatně.“

„Mohl bys mluvit jasněji?“ vyzvala ho Zuzana. „Z tvých řečí nejsem moudrá.“

„Císař Rudolf to prý nemá v hlavě v pořádku,“ upřesnil svou zprávu a napil se.

„O tom už se mluví dávno,“ odpověděla.

„Tentokrát je to ale zaručené,“ pokračoval vážně Vilém, „Klouček byl včera na Hradě, jakýsi zámek na truhle mu tam poručili opravit. A říkal, že se tam o tom už mluví úplně otevřeně.“

Zuzana se na něj tázavě podívala, ale neřekla nic. Dívala se do jeho opálené tváře, hlubokých modrých očí, napůl zakrytých dlouhými loknami hustých černých vlasů, a v duchu děkovala Bohu, že tohoto silného muže potkala, že se mu zalíbila a že si jí vybral za ženu. Pak vstala, pohladila ho po tváři a políbila na ústa.

„Běž už spát,“ pravila, „a s císařem si nedělej starosti. I bez něho už jich máme až dost.“

V domě U Červeného orla obýval celé první patro lékárník Neklan Brázda. Kdysi žil na Zbraslavi, kde si v mládí otevřel malou farmacii. V té době byl ještě plný elánu a smělých plánů. A proto také, jakmile se dozvěděl, že se v Praze na Malém rynku uvolnila slavná apotéka U Anděla, prodal svou malou zbraslavskou oficínu, k tomu, co za ní utržil, přidal jak své úspory, tak i malé dědictví po rodičích a proslulou apotéku na Malém rynku koupil. A hned nato se ze starého stavení ve Zbraslavi přestěhoval do ulice za Svatým Jiljím, kam to měl z Malého rynku blizoučko.

Od té doby uplynulo mnoho let. Dnes ležel Neklan Brázda v posteli na špinavém prostěradle a přikrytý štiplavou houní. Nevěděl, kolik je hodin, ale podle kručení v žaludku usoudil, že už bude brzy poledne. Opatrně otevřel oči. Všude kolem sebe uviděl jen samý nepořádek, po židlích, na stole mezi neumytými talíři i na okované truhle pod oknem ležely pohozené části oděvu. Promnul si oči, posadil se na kraj postele a nohy spustil na podlahu. To jsem to tedy dopracoval, uvažoval a marně se snažil rozpomenout na průběh včerejšího dne.

Vstal a hlava se mu zatočila. Opřel se o pelest a čekal, až se mu vrátí rovnováha. Pak několika nejistými kroky přešel ložnici až k mramorovému stolku, na kterém stála konev plná odražené vody. Trochu nalil do umyvadla, zbytek vypil. Opláchl si obličej, osušil se děravým ručníkem a těžce usedl na židli vedle truhly. Opřel se lokty o kolena a obličej skryl do dlaní. Z paměti se mu pomalu začínaly vybavovat útržky podivných a neobvyklých zážitků ze včerejška. Vstal a přešel do vedlejší místnosti. Kdysi to bývala kuchyň, ale poté, co lékárnu na Malém rynku prodal, proměnil ji v jakousi příruční laboratoř, kde ještě občas připravoval pro sebe a někdy i pro své přátele rozmanité hojivé masti a několik druhů lektvarů na běžné neduhy.

Zastavil se ve dveřích a rozhlédl se. Na stole mezi kádinkami, zkumavkami, destilační aparaturou a miskou, do poloviny naplněnou malými červenými bobulemi, ležela rozevřená starobylá kniha. Brázda se na stůl upřeně zahleděl. Přistoupil blíž a jako již mnohokrát za poslední léta si s obdivem prohlédl dokonalá barevná vyobrazení větvičky s bílými květy a hned vedle hroznu malých červených bobulek, nápadně podobných těm, které ležely v misce vedle destilačního přístroje. Protější strana knihy byla popsána hustým, ale zcela neznámým písmem.

Vedle rukopisu leželo kožené pouzdro a list papíru. I ten byl popsaný, avšak ve srozumitelné řeči, a dokonce jeho vlastní rukou. Brázda listinu přeložil a uložil do koženého pouzdra, pak starobylý rukopis zavřel a vše odnesl do ložnice. Tam odemkl kovanou truhlu, pouzdro i s rukopisem do ní uložil a truhlu opět uzamkl.

Natáhl se na postel, zavřel oči a v mysli se mu zvolna začal odvíjet průběh včerejšího dne. Brázdy se pomalu začal zmocňovat pocit vítězství. Konečně se mi splnil můj dávný sen, říkal si a znovu upadl do spánku, tentokráte již uklidňujícího a blahodárného. Když se po několika hodinách probudil, měl v hlavě jasno. Herbář, návod i bobulky, to vše odtud musí co nejdříve zmizet. Ten nafintěný mladík se zlatým řetězem kolem krku začíná být nesnesitelně dotěrný. A v Brázdově hlavě se pomalu začal rodit plán.

Čas běžel a začátkem léta 1584 už Kuba uměl obstojně číst i psát, osvojil si základní pravidla jednoduchých počtů a jezuita Jeremiáš ho začal zasvěcovat i do základů latiny.

Býval často venku s kamarády, ale čím dál víc času trávil také v otcově dílně. Mistr Vilém byl rád a svého syna pomalu a nenásilně zaučoval do svého řemesla.

Během dalších let zvládl Kuba základy algebry, latinsky četl, psal i mluvil a docela slušně zvládl také základy němčiny a francouzštiny. V posledním roce zpracoval tatínkovi účetnictví za několik předešlých let a upozornil ho na řadu nekalých způsobů, kterými ho stavitelé šidili.

Bratr Jeremiáš si v zahradách Klementina založil malou botanickou zahradu, kam svého oblíbeného žáka občas zavedl. Na několika záhonech tam pěstoval léčivé byliny vhodné k výrobě mastí i čajů, které pak ordinoval a někdy i sám podával bratrům, sužovaným různými neduhy. Kuba se tak naučil znát většinu užitečných bylin a dokázal připravit i mnoho hojivých a uklidňujících přípravků. Během pěti let, po která poctivě navštěvoval jezuitskou školu, získal nadprůměrné vzdělání a zároveň se v dílně svého otce naučil všem tajům tesařského řemesla. A proto koncem jara 1589 došli manželé Salabovi k názoru, že jejich syn je dostatečně připraven na vstup do praktického života. Kubovi bylo už skoro třináct a to byl nejvyšší čas, aby začal svému stárnoucímu otci vypomáhat na stavbách.

A tak se stalo, že jednoho červnového dne byl otec Salaba nucen se o své vysezené místo na kozlíku podělit. Další léta pak pracovali otec a syn společně a brzy se stali jedněmi z nejznámějších a nejvyhledávanějších pražských mistrů tesařů.

Přihodilo se však, že jednoho deštivého dne léta Páně 1594 otec Salaba na lešení uklouzl, zřítil se z lešení na hromadu dříví a zle si pochroumal levou nohu v koleni. Od té doby pracoval už Kuba na stavbách většinou sám, otec doma stále častěji a déle polehával. Koleno ho bolelo a otékalo a obklady, které mu Zuzana každý den obětavě přikládala, zůstávaly většinou bez účinku. Na podzim už z postele téměř nevstával, koncem ledna na něj přišla horkost a do tří dnů zemřel. Zuzanu ztráta milovaného muže těžce zasáhla a ještě dlouho po jeho smrti se nedokázala ze svého smutku probrat.

Pak přišla zpráva, že se Kubově sestře Andule, provdané za voraře Vrábela, narodila dvojčata, chlapec a děvče. Kuba za sestrou zajel a zeptal se jí, zda by nepotřebovala v domácnosti matčinu pomoc. Andula souhlasila a její muž, který trávil jaro, léto i podzim splavováním dříví po Vltavě, návrh uvítal. Jednoho rána tedy Kuba naložil na vozík peřinu, nějaké šatstvo, trochu nádobí a nakonec i maminku a se svým nákladem odjel za sestrou do Podskalí. Maminka již po několika dnech strávených u dcery pookřála, vnoučata si okamžitě zamilovala a během krátké doby se všechny její chmury rozplynuly.

Příští rok koncem jara vyklidil Kuba obě místnosti, které měli Salabovi po dlouhá léta pronajaté. Vše cenné uložil do staré okované truhly, zbytek rozprodal, jen otcovo nářadí pečlivě uložil do několika kožených tašek a vaků. Zašel za domácím Hrubešem a oznámil mu, že odchází. Do císařské Prahy se v posledních letech hrnuly davy lidí, z českého venkova i z ciziny, a všichni hledali ubytování. Hrubeš proto dobře věděl, že volný byteček okamžitě znovu pronajme, a hned si i spočítal, o kolik zvedne nájemné novým příchozím. Kubův odchod proto celkem uvítal.

Hned příštího dne Kuba naložil truhlu i nářadí na vozík a odjel k sestře. Tam společně truhlu uložili do maminčiny světničky. Stejně jako jeho otec před léty, vyndal z ní kožený váček a vysypal na stůl veškeré rodinné úspory. Bylo to přes třicet dukátů a k tomu pěkná hromádka grošů a krejcarů. Dukáty vrátil do původního otcova vaku, groše a krejcary rozdělil na dvě poloviny, jednu přistrčil k matce, druhou si nasypal do svého váčku.

„Maminko,“ pravil, „ty dukáty někde schovejte na horší časy, ostatní je pro vás s Andulkou. Žijte si tu blaze, já se jedu podívat do světa.“

Napřed se rozloučil se sestrou, pak políbil vzlykající maminku, naklonil se nad postýlku a pohladil dvojčátka po kudrnatých světlých vláscích. Vyšel před domek, usedl na kozlík, ohlédl se, zamával a pak už jen pobídl Kudlu.

PRAHA, LÉTO 1595

Table of Contents

HLAVNÍ OSOBY

PRAHA, 1583–1595

PRAHA, LÉTO 1595