Vlastimil Vondruška

FIORELLA A BRATRSTVO KŘIŠŤÁLU (ukážka)

Dobrodružství dcery dvorního alchymisty císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2006, 2012

© Ilustrace Martina Dzurová, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5201-5946-5

Vnoučatům Sofince a Damianovi

I.

Hustý opar, který ještě ráno visel nad vltavskými břehy, se před polednem roztrhal, nebe se vyčistilo a najednou bylo slunce tolik, že se lidé na ulicích raději schovávali do stínu v podloubí. Radost měly jedině pradleny, které u strouhy k náhonu městských mlýnů před hradbami bílily prádlo. Snažily se dohnat, co v deštivých dnech nestihly.

Křivolakou uličkou od vysoké brány, která ze staroměstské strany uzavírala Kamenný most, se kodrcal vůz tažený dvěma hnědáky. Byli zaprášení po dlouhé cestě. Podél vozu kráčel forman se širokým hranatým obličejem. Lidé na ulicích se zastavovali a zvědavě se ohlíželi. Povoz nevezl zboží na trh, ale nábytek, balíky a koše s věcmi. Někdo se stěhoval.

Asi patnáctiletý chlapec se světlými vlasy, nakadeřenými podle poslední módy, ustoupil ke zdi domu, aby vůz mohl projet. Pak pobaveně rýpl loktem do mladšího přítele, který byl o poznání menší. Nebyl tak štíhlý a pihovatý obličej mu lemovaly černé vlasy.

„Podívej, Martine, jede na rynek.“

„To asi těžko, Lukáši. Tam žádný prázdný dům není. To spíše bude bydlet v nějaké ulici poblíž.“

„Třeba jede k nám, do Kožné uličky. Dům U Bradýře na rohu je přece prázdný.“

„Můj otec by snad něco řekl,“ nesouhlasil Martin a rukou si uhladil černé vlasy, protože mu padaly do očí. „Jako městský písař by to určitě věděl.“

„Třeba zapomněl.“

„Pokud by doma neohlásil všechno zajímavé, o čem se na radnici jednalo, dá mu matka k večeři jen hrachovou kaši. Tu on k smrti nenávidí,“ ušklíbl se rozpustile Martin. „A pokud by jí neřekl o nových sousedech, měl by hrachovou kaši celý týden.“

Vůz zatím odbočil a pokračoval kolem vysokých domů se šindelovými střechami k radnici. Právě když míjel hlouček cizích mužů, oblečených do drahých šatů z tmavého sukna zdobeného krajkami, špitl tiše Lukáš: „Podívej se nenápadně tamhle na toho hubeného tovaryše… Toho v zelené haleně. Myslím, že má něco za lubem.“

Mladík v zeleném se nervózně rozhlížel na všechny strany. Pak se klátivě vydal k hloučku bohatě oblečených mužů. Zastavil se za jedním z nich, který právě cosi horlivě vykládal. Rukou obratně uchopil jeho naditý váček s penězi zavěšený u pasu a krátkou dýkou ho odřízl. Bleskurychle ho schoval do plátěné brašny zavěšené přes rameno. Otočil se a stejně klátivě se vracel ulicí zpět ke Kamennému mostu, aby co nejrychleji zmizel.

Lukáš s Martinem na sebe mlčky kývli. Pak se rozběhli a tovaryše v zeleném dostihli ještě dříve, než se schoval v podloubí. Popadli ho z obou stran za ruce a nahlas křičeli: „Zloděj!“

Lidé na ulici se zvědavě ohlíželi, ale nikdo nic neudělal. Kdo by se chtěl prát s nějakým lotrem? Třeba mohl být nebezpečný. A měl dýku. Od toho si přece měšťané platili rychtáře a zástup biřiců.

„Tak je to pořád. Jakmile se něco stane, městské právo nikdy není po ruce,“ rozčilovala se tělnatá měšťanka.

Zloději v zeleném se zatím podařilo vytrhnout menšímu Martinovi a okamžitě sjel rukou k opasku, aby tasil dýku. Věděl, že ho oběsí, pokud se mu nepodaří zmizet. Zle zkřivil tvář a sykl na Lukáše, který mu držel druhou ruku: „Jestli mne nepustíš, zabiju tě!“

Jenže dýku se mu nepodařilo tasit. Martin se na něho znovu vrhl, a protože mu bylo jasné, že by mu zbraň nedokázal vyrvat, zakousl se mu do předloktí.

Hlouček dobře oblečených mužů sledoval se zájmem zápas, ale pak si okradený bezděčně sáhl k opasku a zjistil, že mu na něm místo váčku se stříbrňáky visí jen dva přeřezané řemínky. Rudý hněvem zařval: „Okradl mě!“ Pak tasil svou dýku a rozběhl se k Martinovi s Lukášem. Zloděj v zeleném začal kopat a zmítal sebou, co mu síly stačily, protože bylo opravdu zle.

Okradený měšťan k nim doběhl, popadl zloděje za límec a přitiskl mu hrot dýky na krk. „Jestli se hneš, je po tobě! Kde jsou mé peníze?“

Tovaryš zpupně mlčel, ale Martin mu z brašny vylovil ukradený měšec sám. Podal ho měšťanovi, který si ho spokojeně strčil za svou halenu. Zloděje v zeleném však držel dál.

„Co jste vy dva zač?“ obrátil se na chlapce.

„Já se jmenuji Martin a otec je městský písař. Můj přítel je syn platnéře Adama Michny. Jmenuje se Lukáš a jeho strýček je staroměstským rychtářem.“

„Tak proto,“ přikývl měšťan spokojeně. „Odvedeme ho na rychtu. Chci, aby ten lotr visel.“ Pak se obrátil na své druhy a zavolal, aby šli napřed, že se sejdou v hostinci, kde jsou ubytovaní.

Lukáš sebral zloději jeho dýku a ruce mu svázal za zády provazem, který jim podal švec, sledující vše ze dveří své dílny. „Řekněte rychtářovi, ať mi pak provaz vrátí,“ připomněl ještě, když spoutaného mladíka odváděli.

V sousední ulici narazili na dva biřice, kteří táhli do šatlavy tovaryše z dílny cechmistra zlatníků Bartoloměje. Lukáš ho znal od vidění, protože sám pracoval jako učedník u svého otce platnéře.

„Co provedl?“ zastavil je zvědavě.

„Udeřil svého mistra,“ zabručel neochotně starší z biřiců. Byl vysoký, na sobě měl ušpiněnou kazajku, kterou skoro nemohl přes břicho dopnout. Pokud by se lidé soudili podle tváře, určitě by ho považovali spíše za lupiče než za ochránce práva. Měl hrubé rysy a na tváři zarudlou jizvu.

„My jsme chytili zloděje,“ hrdě hlásil Martin. „Mohli byste ho vzít s sebou. Jdete přece do šatlavy?“

Ani jeden z biřiců neměl z práce navíc žádnou radost, ale spoutaného zloděje se ujali. Věděli, že by si jinak na ně Lukáš stěžoval strýci. A rychtář uměl být pěkně vzteklý. Co jim tedy zbývalo?

Biřic s jizvou na tváři udeřil zloděje pěstí do žaludku, až hekl bolestí. „Budeš se chovat slušně, nebo ti ukážeme!“ poručil mu. Pak si vzal od okradeného měšťana konec provazu, jímž byl mladík v zeleném spoutaný.

Tovaryš cechmistra Bartoloměje se mračil. Pak už to nevydržel a vyhrkl: „Jsem nevinný. Já se jen bránil. Nemáte právo mě uvěznit.“ Když viděl lhostejné tváře biřiců, obrátil se alespoň na oba chlapce a rychle vysvětloval: „Jen jsem se mistra ptal, kde byl v noci. Dostal vztek a začal mě bít. To přece nejde, aby mne tloukl pro nic za nic.“

Okradený měšťan, který stál trochu stranou, zvedl přísně prst a důrazně začal tovaryšovi vykládat, že žádný tovaryš nemá právo se rvát se svým pánem. Navíc s tak váženým, jako je cechmistr Bartoloměj. „Jak by to na světě vypadalo, kdyby služebníci neposlouchali?“

„To byste mohl rovnou chtít, aby se lidé chovali jako ovce, když je napadne vlk. Podle vás by měli stáhnout uši a počkat, až jim šelma prokousne hrdlo,“ rozčiloval se zlatnický tovaryš.

„To je přece něco úplně jiného,“ důstojně zavrtěl měšťan hlavou. „Ovce nemají rozum a neřídí se zákonem. Ale lidé ano. Zbytečně ztrácíme čas.“

Zatímco biřici s oběma zajatci zmizeli ve vedlejší ulici, Lukáš s Martinem a okradený měšťan pokračovali k rychtě. Muž se přestal tvářit upjatě. Usmál se na Martina a řekl: „Podle baretu na tvé hlavě vidím, že studuješ.“

„Chodím k otcům jezuitům do Klementinské koleje,“ souhlasil polichoceně Martin. „Otec chce, abych byl také písař jako on.“

„Zdálo se mi, že ses mračil, když jsem káral toho zpupného tovaryše. Pamatuj si, nejdůležitější na světě je pořádek. Pořád je lepší postavit někoho na pranýř nebo nechat kata, aby mu napráskal, než aby služebníci přestali poslouchat své pány.“

Lukáš ani Martin si to nemysleli, ale nechtěli se hádat. Věděli, že dospělí mají svou hlavu. Pomalu došli k domu staroměstského rychtáře. Bylo to starobylé rozlehlé stavení se dvorem, postavené z masivních kamenných kvádrů. Hrázděné patro bylo dostavěné později. Mezi dřevěnými trámy byla zeď s bílou omítkou. Vypadalo to velice pěkně.

Rychtář Přibík právě seděl u stolu a obědval. Vlasy a vousy už mu začínaly šedivět, ale protože byl urostlý, lidé mu obvykle hádali méně let. Husté obočí dávalo jeho tváři zamračený výraz, ale ve skutečnosti mu konšelé občas vytýkali, že by měl být přísnější.

Do místnosti strčil hlavu nejdříve Lukáš a strýce pozdravil. Přibík zvedl hlavu a hřbetem ruky si setřel mastnotu z vousů. Téměř okamžitě se zachmuřil.

„Co ty tady?“

„Chytili jsme zloděje… Už je v šatlavě.“

„To je k uzoufání, Lukáši. Kdykoli chci jíst, tak se něco stane. Ti lotři jako by to dělali schválně.“

„Jestli to, strýčku, není tím, že bys jedl pořád?“

„Heleď, abych ti nemusel vysvětlit, co je úcta ke starším.“

„Přivedli jsme toho okradeného, chce podat žalobu. Je to nějaký cizí kupec.“

„Tak ho přiveď.“

Rychtář Přibík si rychle nacpal do úst veliký kus masa, aby zachránil, co se dá. Jakmile ovar vystydne, nic do něho není.

„Ještě než všechno sepíšu,“ řekl přísně kupci, když vstoupil do jeho pracovny, „řekněte mi, odměnil jste ty dva chlapce?“

„Budu se za ně upřímně modlit.“

„V tom případě městské právo samo určí, jakou odměnu jim vyplatíte. Na to je zákon!“

Cizí muž nebyl kupcem nadarmo a věděl, jak to zařídit, aby ho to nestálo příliš. Obrátil se na Lukáše s Martinem, laskavě se usmál, pak sáhl do svého váčku a podal jim deset grošů. Nečekal ani, zda poděkují. Okamžitě se obrátil zpět na rychtáře Přibíka a začal se svou žalobou. Tím, že jim dal peníze sám, zabránil tomu, aby rychtář stanovil odměnu mnohem vyšší. Deset grošů pro něj neznamenalo nic.

„Představ si, kolik peněz bychom vydělali, kdybychom chytali po ulicích zloděje,“ zasnil se Martin, když odcházeli z rychtářova domu. V tu chvíli jim cestu zastoupil středně vysoký starší muž. Šilhal, a když otevřel ústa, bylo cítit, že má zkažené zuby.

„Pamatujte, najdu si vás. Byl to můj přítel…“

„Kdo?“ vyhrkl nechápavě Martin.

„Ten mladík, který teď kvůli vám sedí v šatlavě.“ Rukou udělal výhrůžné gesto, pak se otočil a rychle odcházel k městské bráně.

Lukáš pokrčil rameny. „Ať si poslouží. Slyšel jsem od strýce, že zloději pracují ve dvou nebo ve třech. Pochybuji však, že by to myslel vážně. Spíš nás chtěl jenom postrašit. Moc dobře ví, že uvězněný druh jeho jméno na mučidlech prozradí. Ještě dneska pro jistotu zmizí z města, na to vezmi jed.“

„Jenom aby…“

„Žádný strach. Máš ještě chuť chytat po ulicích zloděje?“ vesele se ušklíbl Lukáš a dal mladšímu chlapci přátelskou herdu do zad.

„Není to jedno?“ rozzlobil se Martin a ustoupil o krok, aby se dostal z dosahu jeho rukou. Některé projevy přátelství prostě nesnášel.

Pomalu došli na roh Kožné uličky, v níž bydleli. Překvapeně se zastavili. Před nárožním domem U Bradýře stál velký formanský vůz. Kolem přecházel vysoký hubený muž s bledým obličejem, z něhož čněl dlouhý špičatý nos. Měl černý plášť, na hlavě široký klobouk s fialovým pérem a kolem krku krajkové okruží. Takový límec nosívali jen zámožní lidé. Trochu netrpělivě vysvětloval třem nádeníkům, kam mají věci z vozu odnést.

„To je přece vůz, který nás míjel tam u mostu, zrovna když se ten mládenec v zeleném pokusil ukrást peníze,“ poznal ho okamžitě Martin a zastavil se.

Oba původně mířili domů, jenže tohle bylo mnohem zajímavější. Mlčky se na sebe podívali, ale hned si rozuměli. S hranou ledabylostí přešli ulici a ukryli se v protilehlém podloubí, odkud mohli stěhování nenápadně pozorovat.

„Heleď,“ zvedl Lukáš překvapeně ruku. Z domu vyšla štíhlá dívka v tmavě modrých šatech. Měla dlouhé světlé vlasy stočené do loken, úzký hubený obličej a kolem krku zlatý řetízek s jakýmsi přívěskem, který se na slunci oslnivě blýskal. Zvědavě se podívala směrem k podloubí, ale hned se vrátila k práci.

„Holka,“ opáčil zklamaně Martin. „Proč zrovna my musíme mít takovou smůlu? V každé ulici bydlí spousta kluků, ale v naší jenom my dva. A když se konečně někdo přistěhuje, tak má dceru.“

„Copak si my dva nestačíme?“

Ale Lukáš dobře věděl, že poctivá odpověď musí znít ne. Ve městě platilo nepsané pravidlo, že kluci z jedné ulice drželi spolu. Oni dva neměli v každodenních potyčkách příliš šancí, protože jich bylo málo. Na Starém Městě pražském neznamenala mezi chlapci Kožná ulička vůbec nic.

„Co já bych dal za dalšího kluka v naší ulici,“ povzdechl si Martin nešťastně. „Ve třech by se přece jen dalo už něco dělat.“

„Možná má ten nový ještě syna.“

Chvíli pozorně sledovali, jak se vůz vyprazdňuje a věci pomalu mizí uvnitř domu. Pak Lukáš zavrtěl hlavou a otráveně pokračoval: „I kdyby měl, byl by asi pěkné budižkničemu. Jinak by pomáhal při stěhování. Kromě toho muže v černém a holky jsem si nikoho nevšiml. Ty ano?“

„Já také ne. Kolikátá holka už to tady u nás je? Osmá?“

„Jo, osmá holka. Naše ulice by se klidně mohla přejmenovat. Místo Kožné třeba na Ženskou. Nebo na ulici U Sukně.“

Martin vrátil svému příteli herdu do zad, kterou ho počastoval před chvílí on. S komickou beznadějí v hlase navrhl: „Tak se začneme kamarádit s holkama. Co ty na to?“

„I kdyby mi řezali kůži ze zad, lámali kosti a pálili boky ohněm, nikdy!“ vykřikl s hraným zděšením v hlase Lukáš a pokřižoval se. „Nechť od tebe odstoupí hříšné myšlenky, můj příteli!“

II.

Domu na nároží Kožné uličky se říkalo U Bradýře, neboť v něm žilo od husitských válek několik generací holičů a lazebníků. Jenže před několika lety rod vymřel a zůstalo jen jméno domu. Teď dostal nového majitele.

„Kam máme odnést tohle, pane?“ ptal se uctivě jeden z nádeníků, kteří nosili věci z vozu dovnitř.

„Někam to slož,“ povzdechl si bezradně hubený muž. Každé stěhování znamenalo nepořádek. I v případě, kdyby ho řídila svědomitá hospodyně. Jenže tady vládl chaos. Nový majitel domu U Bradýře ženu neměl. Giovanni da Ponte byl vdovec a do Prahy přijel jen s dcerou Fiorellou.

„Nebylo by lepší, pane, kdybychom nábytek dávali rovnou do těch místností, kde má stát?“ optal se ještě jednou zdvořile nádeník.

„Copak vím, kde co bude?“ utrhl se na něj Giovanni da Ponte.

Nádeník pokrčil rameny a zmizel. Myslel to přece dobře. Ještě než se muž v černém rozhodl, co dál, ozvalo se za jeho zády: „Kdo jste, pane?“ Nerudně se ohlédl. Za sebou uviděl elegantně oblečeného muže. Byl menší, tělnatý, na sobě měl šaty z brokátu protkávaného zlatem. Na krku mu visel na znamení jeho úřadu zlatý purkmistrovský řetěz. I když by si určitě jako nejvyšší představitel Starého Města pražského zasloužil více úcty, odsekl Giovanni da Ponte popuzeně: „Teď nemám čas!“

„Tak si ho uděláte,“ chladně upozornil purkmistr. Očima si měřil nového měšťana a rychle uvažoval, co může být zač. Podle okruží z drahých vlámských krajek to určitě nebyl chudý člověk. Na radnici o něm nic nevěděli, a bylo tedy možné, že patřil ke dvoru císaře Rudolfa. Pro jistotu se zatvářil o trochu smířlivěji a představil se: „Jmenuji se Blažej Kladenský. A vy?“

„Jsem alchymista Giovanni da Ponte a do svých služeb mě přijal císař.“

„Ital?“

„To hovořím tak špatně česky?“

„Právě naopak, jako byste se v Českém království narodil,“ odpověděl zvědavě purkmistr. Teď už se tvářil nesmírně přátelsky. Dobře věděl, jaký mají alchymisté vliv na stárnoucího císaře. A jak jsou bohatí. Nikde v Evropě, na žádném panovnickém dvoře nebyli alchymisté tak ctěni a hlavně dobře placeni, jako v Praze.

„Narodil jsem se v severních Čechách, nedaleko královského města Most. Původně jsem se jmenoval Jan. Až v Itálii mi začali říkat takhle. Doslova to znamená Honza z Mostu.“

„Takže vy dokážete vyrobit zlato? A Kámen mudrců?“

„Každý alchymista se snaží tuhle záhadu odhalit. Ale já se zabývám hlavně ohňostroji a barevnými ohni. Myslím, že jsem v tomhle oboru už dosáhl značné proslulosti.“

Na tváři purkmistra Blažeje se rozhostilo hluboké zklamání, které nedokázal zakrýt. Co mu bylo do nějakých hloupých ohňostrojů? Nahlas si však netroufl svou pochybnost vyslovit. Lhostejně přikývl a rychle se rozloučil. Spěchal na radnici, protože původně mířil tam. Dostal vzkaz, že se prý stalo něco vážného.

„Další hlupák, který si myslí, že hrouda zlata má větší cenu než vědění,“ řekl alchymista pohrdavě své dceři.

Vůz se pomalu vyprazdňoval. Fiorella si všimla, že dva nádeníci právě odnášejí do domu truhlici s jejími šaty. Křikla na ně, že jim ukáže, kde ji mají složit. A aby s ní zacházeli opatrně.

Jeden z nádeníků se trochu ironicky usmál. Všude byl nepořádek, ale tuhle dívku zajímala truhlice s oblečením. Chovala se podle jeho názoru jako vznešená dáma, i když jí bude stěží třináct let. Jenže ženské jsou všechny stejné.

Asi by se divil, kdyby tušil, jak se plete. Otec Fiorellu opravdu rozmazloval a kupoval jí drahé oblečení. Jenže ji zajímal pouze jediný oděv, který měla schovaný na dně truhlice. Byl to oblek chlapecký.

Giovanni da Ponte toužil po synovi. V alchymii bylo ještě mnohem důležitější než v jiných řemeslech chránit tajemství své profese. Kdysi zaměstnával tovaryše a kvůli jeho vychloubání skončil ve vězení. Tahle zkušenost mu stačila. Od té doby mu směla v laboratoři pomáhat jedině Fiorella.

Jenže cechovní předpisy nedovolovaly vyučit dívku řemeslu. Proto Giovanni da Ponte udělal ze své dcery učedníka Rafaela. Zasvětil ji do všeho, co musel alchymistický učedník znát. Kdykoli odcházel pracovat do laboratoře, musela se Fiorella převléknout za chlapce. Stal se z ní obratný alchymistický tovaryš, ale zato hospodyně byla mizerná. Což při stěhování domácnosti trochu vadilo.

Konečně byly všechny věci v domě. Giovanni da Ponte vyplatil povozníka a nádeníky. Pak se odebral do velké místnosti v patře. Posadil se do výklenku u okna a s povzdechem se rozhlížel kolem sebe.

„Tohle sami nezvládneme,“ upozornila Fiorella, sedící na balíku látek vedle dveří. Stírala si pot z čela a mračila se. „Zatím vybalíme jenom matrace na spaní. Musíme rychle sehnat nějakou hospodyni. Škoda že s námi z Benátek nechtěla jet sem do Prahy Gina. Už jsem si na ni zvykla. Byla to vynikající kuchařka.“

„Máš pravdu,“ přikývl otec a vstal. „Když už jsi připomněla Ginu, napadá tě, co budeme jíst?“

„Spíš zvládnu substanci pro červený oheň než uvařit dobrý oběd,“ usmála se dívka a trochu provinile pokrčila rameny. „Navíc netuším, kam jsme zabalili pánve a hrnce. A stejně není u pece žádné dřevo.“

Giovanni da Ponte sáhl k opasku, aby se přesvědčil, zda má v koženém váčku dost peněz. Pak vesele zahrozil dceři prstem. Věděl, že trochu přehání, protože jediné, co doma alespoň občas zastala, byla kuchyně. Ale s dnešním obědem měla pravdu. Ani alchymista nedokázal udělat zázrak z ničeho.

„Zajdu do nejbližšího šenku,“ navrhl. „Zjistím, kde by se dala sehnat spolehlivá hospodyně a přinesu něco k jídlu. Zatím vybal ty matrace.“

Fiorella počkala, až otec za sebou zavře dveře. Doufala, že si dá v hospodě jeden nebo dva korbele piva a chvíli se tam zdrží. Měla tedy dost času. Mezi rozházenými balíky ji to samotnou nebavilo. Během stěhování si všimla dvou chlapců, kteří je pozorovali z podloubí. Třeba tam ještě budou. Bavilo ji hrát si na chlapce.

Po své italské matce zdědila husté černé vlasy. Nosila je krátce ostříhané, aby vypadala jako tovaryš. Původně se bránila, aby ji otec ostříhal, ale musela uznat, že v alchymistické laboratoři to jinak nejde. K dívčímu oblečení nosila paruku se zlatými loknami, která ji dokázala změnit k nepoznání. Shodila sukni a převlékla se do soukenných nohavic. Z truhlice vytáhla volnou režnou halenu a koženou kazajku. Pak si vzala opasek s dýkou, shodila paruku a na hlavu nasadila klobouk zdobený pavím pérem. Byla štíhlá, a kdo ji opravdu dobře neznal, těžko by převlek odhalil.

Sáhla do truhlice se šatstvem a vytáhla malé zrcátko z leštěného stříbrného plechu. Chvíli se v něm zálibně prohlížela, pak na sebe vyplázla rozpustile jazyk a nahlas řekla: „Kdybych nevěděla, že to jsem já, tak by ses mi docela líbil, milý Rafaeli.“

Seběhla po dřevěném schodišti do mázhauzu a vyšla na ulici. Chlapci stále ještě byli v podloubí. Vypadali sympaticky, zvláště ten vyšší se jí docela líbil, ale ani ten menší nevypadal špatně. Modlila se, aby s nimi byla zábava. Neměla ráda nafoukané hlupáky. Většina kluků jí tak připadala. Holky zase pořád pištěly a nedalo se s nimi o ničem pořádném mluvit. Často se cítila velice opuštěná.

„Snad nemám vidiny?“ udiveně vyhrkl Lukáš a ukázal ke vchodu nárožního domu U Bradýře. Už nelitoval, že tu s Martinem zůstal. „Tamhle jde nějaký kluk!“

„Že bychom ho předtím přehlédli?“ vrtěl nedůvěřivě hlavou Martin. Pak se odlepil od zdi a vydal se Fiorelle vstříc. Už z dálky volal: „Kdo jsi?“

Dívka zaváhala, ale protože jí slunce svítilo do očí, pokračovala dál. Došla až do stínu podloubí. Bála se, aby chlapci přece jen neprohlédli její převlek. První setkání bylo vždycky nejtěžší. Když mhouřila oči, připadala si jako kočka a divila se, že to zatím nikdo nepoznal. Teprve v podloubí jim odpověděla: „Nemám ve zvyku se zpovídat. Zvláště nezdvořákům, kteří se neumějí sami představit.“

„Tak aby bylo jasno, hošánku,“ přísně ji přerušil Lukáš. „My jsme tady doma! Tohle je naše ulice. Takže buď budeš mluvit, nebo…“

„Nebo co?“

Byla mrštná a prát se uměla, ale dobře věděla, kde má své hranice. Ani na jednoho z nich by asi nestačila. Navíc se s nimi chtěla kamarádit, ne rvát. Jenže úplně ustoupit nemohla. Bleskurychle sáhla k opasku a tasila dýku. Zvedla ji a prstem významně přejela po blyštícím se ostří. „Když jste dva na jednoho, to si troufáte.“

„Dýkou se ohání buď lotr, nebo zbabělec,“ zabručel rozmrzele Lukáš a zvedl dlaně, aby naznačil, že navrhuje mír. Nový hoch se mu líbil, neměl rád poslušné a rozmazlené chlapečky, kteří se schovávali za záda svých otců.

Fiorella si je prohlížela s netajeným zájmem. Chovali se sebevědomě a nevypadali hloupě. Takové kluky měla ráda. Smířlivě se proto zeptala: „Asi budu lotr, protože zbabělec určitě nejsem. Takže je na vás, zda ve své ulici snesete lotra?“

„Co myslíš, sneseme lotra?“ obrátil se Lukáš na svého přítele s vážnou tváří, ale v očích mu hrály veselé jiskřičky.

„Pořád lepší lotr než další holka. Můžeš dýku schovat. Nenatlučeme ti – alespoň zatím. Pokud ovšem řekneš, kdo jsi,“ navrhl velkoryse Martin.

„Jmenuji se Rafael. Jsem učedník, můj otec je novým císařovým alchymistou. A vy dva, co jste zač?“

Lukáš rychle oba představil. Podle výrazu tváře však bylo jasné, že se mu něco nezdá. Stále si ji pokradmu prohlížel a nakonec vyhrkl: „Poslyš, proč jsi nepomáhal při stěhování?“

„Já pomáhal,“ opáčila s hraným údivem Fiorella. „Jako vždycky na mě zbylo to nejtěžší. Sestra nosila věci do mázhauzu a já je musel tahat po schodech nahoru do patra. Víte, ona je děsné budižkničemu. Jmenuje se Fiorella, ale pokud ji někdy potkáte, moc se s ní nebavte. Je to tátův mazánek.“

„Nemusíš mít strach, Rafaeli. S holkama nikdy neztrácíme čas. Tvůj otec před chvílí někam odešel a ty jsi hned zdrhnul, že je to tak?“

„Šel koupit něco k jídlu. Už mě to doma nebavilo. Rovnat hrnce a uklízet šaty, to přece není práce pro chlapa,“ odpověděla Fiorella. „Sestra to klidně zastane. Na to tak akorát stačí.“

„Jestliže tvůj otec koupí k jídlu něco U Zlatých šišek, čeká vás pěkná hrůza. To je nejbližší šenk za rohem.“

„To se v jejich kuchyni vaří tak strašně?“

„Strašně? To je slabé slovo! Několik hostů prý zemřelo hladem a zbytek na otravu,“ vysvětloval vážně Lukáš a rukou si rozmarně upravoval na hlavě baret s pérem.

„Nu, určitě jídlo z hospody nebude horší, než když vaří moje sestra,“ opáčila Fiorella lehkovážně. V duchu ji napadlo, že teď ani tak moc nelže.

„Asi to nemáš v životě jednoduché,“ soucitně poznamenal Martin. Měl jídlo rád a neskonale litoval každého, jehož osud o tuto slast připravil. Pak přátelsky navrhl: „Jestli chceš, pojď se mnou. Matka dneska pekla, určitě se pro tebe něco na zub najde.“

Fiorella radostně přikývla, protože hlad opravdu měla. V tu chvíli se sluneční paprsek odrazil od zlatého řetízku, který měla zavěšený na krku. Lukáš si toho záblesku všiml. Přísně na šperk ukázal. Tenhle řetízek viděl u dívky, která před chvílí stěhovala věci do domu U Bradýře.

Fiorella by si nejraději dala pohlavek. Zapomněla řetízek sundat. Rychle přemýšlela, jak se z té šlamastyky dostat. Pak s přesvědčivou jistotou začala vysvětlovat: „To je můj odznak! Znamení alchymistického učedníka. Vidíte, na řetízku mám zavěšený malý kousek horského křišťálu.“ Vzala do dlaně vyleštěnou slzu, jasnější a průzračnější než jakékoli sklo. Nadzvedla ji a pokračovala: „Křišťál symbolizuje čistotu a zrození. To jsou základní principy alchymie, abyste věděli. Vše vzniká ze substancí, jako je voda, vzduch, oheň a země. Ty pak spojuje dobro a zlo. Krystalickým projevem dobra je čistota, kterou v sobě ukrývá křišťál. Pouze ten, koho ovládne dobro, může se dotýkat zla. Staří mistři varují, že alchymie může člověka zničit, pokud si nedá pozor. Tenhle přívěsek mi má připomínat, že nesmím sejít ze správné cesty.“

„Možná,“ mračil se Lukáš, „ale proč ho měla před chvílí na krku tvá sestra?“

„Když mi otec věnoval tenhle přívěsek, fňukala tak dlouho, až jí nechal udělat podobný. I když na něj nemá vůbec žádný nárok. Křišťál je totiž odznakem pouze zasvěcených. Ona alchymii nerozumí ani za mák. Vlastně nerozumí ničemu, ale otec ji rozmazluje. Místo, aby jí dal pár pohlavků. Zasloužila by si je! Nemá nosit na krku zlaté řetízky!“

Doufala, že své opomenutí vysvětlila dostatečně. Bylo jí však jasné, že teď bude muset přívěsek nosit i jako kluk. Kdyby jen nebyla tak zbrklá! Spousta mladíků nosila drahé šperky, ale byli to právě ti hlupáci, kterými opovrhovala. Jen v jedné věci si nevymýšlela. Křišťálu připisovali všichni alchymisté magickou moc doopravdy.

„Pokud budeš v alchymistické laboratoři svého otce, klidně křišťál na krku nos. Jestliže však budeš s námi, tak ho schovej! Co by si o nás kluci pomysleli?“

Lukáš přistoupil k Fiorelle a chtěl jí zlatý řetízek zastrčit za límec haleny.

Dívka sebou prudce trhla a odstrčila ho. Měla pocit, že zrudla ve tváři.

„Promiň. Já to tak nemyslel. Chtěl jsem ti jenom pomoct.“ Rukou ukázal přes rameno. Od rynku se k nim blížilo několik cizích chlapců. „Aby ten řetízek neviděli. Kvůli tobě, samozřejmě! Ve městě by se ti smáli.“

Vyměnili si ještě pár slov a pak se rozloučili. Lukáš odešel a Martin vedl Fiorellu k nim domů na pozdní oběd.

Manželka městského písaře Apolena byla už starší žena a kolem úst se jí rýsovaly nezřetelné vrásky. Menší baculatou postavu zdědil Martin po ní. Na rozdíl od svého syna se však pohybovala uvážlivě a úsporně. Z jejího úsměvu vyzařovala laskavost. Na sobě měla domácí šaty z tmavě modré látky, na několika místech spravované. Jako všechny vdané ženy nosila na hlavě čepec. Do zpoceného čela jí padalo několik šedých vlasů.

Martin vstoupil a nejdříve se opatrně rozhlížel, aby zjistil, jakou má matka náladu. Apolena vyšla z kuchyně s nožem v ruce a s tázavým pohledem se zastavila. Martin postrčil Fiorellu před sebe a vyhrkl: „Tohle je Rafael. Náš nový soused. Moc šikovný tovaryš, bude pracovat pro císaře. Jeho otec je alchymista. Velký pán! Dokonce nosí na krku krajkové okruží.“

Matka vrtěla pobaveně hlavou. Chvíli si Fiorellu prohlížela, pak nepatrně povytáhla obočí a pokynula, aby šla dál. „Tak tě u nás vítám. Zdá se, že budeš slušný chlapec. To já poznám podle očí. Posaď se ke stolu, určitě máš hlad. Jsem si jistá, že tvá matka toho dneska kvůli stěhování moc uvařit nestihla. Jedl jsi vůbec?“

„Nemám už matku.“ Rozpaky trochu hrála, protože měla pocit, že si ji Apolena prohlíží nějak příliš soustředěně. Sklopila oči a přitom zachytila v ženině pohledu nenápadné spiklenecké mrknutí, kterému nerozuměla. To ji znepokojilo ještě více.

„Proto jsi tak pohublý,“ přikývla Martinova matka, obrátila se a zmizela v kuchyni. Vzápětí byla zpátky. Přinesla mísu s polévkou, z níž se ještě kouřilo, ošatku nakrájeného chleba, kus sýra a naloženou zeleninu. Jídlo položila na stůl a posadila se na lavici. S úsměvem sledovala, jak Fiorelle chutná. Teprve když odložila lžíci, začala se vyptávat.

„Ale mami,“ bránil ji Martin. On sám ještě jedl, a protože měl plná ústa, zakuckal se. „Ty jsi horší než inkviziční tribunál. Nepočkalo by to?“

„Kdybych důležité věci nechala na tobě, tak se nedozvím vůbec nic. Jsi jako tvůj otec. Také si myslí, že ženská nemá právo být zvědavá. Ale dala jsem vám najíst, tak mám nárok na odměnu. Pár odpovědí za oběd snad není přehnaná cena?“

Martin si povzdechl a vemlouvavým hlasem navrhl: „Jestli se chceš něco dozvědět, tak musíš připlatit. Všiml jsem si, že jsi ráno zadělávala na koláč. Už bude určitě hotový.“

Apolena ukázala na dveře do kuchyně. „Tak běž! Je na polici. Ukroj si kus, ale ať nenadrobíš.“ Hned se obrátila zpátky na Fiorellu a pokračovala ve vyptávání. „Když už nemáš matku, Rafaeli, kdo se vám stará o domácnost?“

„V Benátkách jsme měli moc šikovnou hospodyni, ale odmítla jet s námi do Prahy. Otec teď hledá novou.“ Jen to Fiorella vyslovila, nejraději by si dala pár pohlavků.

Apolena její obavy potvrdila. „Večer se u tvého otce zastavím. Myslím totiž, že hned tak někoho nesežene. Ráda se vaší domácnosti ujmu. Jedna nebo dvě, to už takový rozdíl není. A přes den mám spoustu času. Můj muž dělá písaře na radnici, takže ho stejně vídám až večer. A Martin? Ten o mně ví, jen když má hlad. Alespoň nebudu pořád sama. Jak vidím, chutnalo ti. Třeba se za mne u otce přimluvíš.“

„Otec si náhodou umí poradit. Už někoho určitě sehnal,“ vyhrkla Fiorella. Skoro se styděla, jak okatě odmítla dobře míněnou nabídku. Martinova matka byla na první pohled hodná žena, ale kdyby u nich sloužila, byl by s jejím tajemstvím konec. To raději prázdný žaludek než přijít o nové kamarády.

„Stejně se zastavím. A přinesu něco k večeři,“ slíbila s chápavým úsměvem Apolena. Vstala, sebrala ze stolu prázdnou mísu a odnesla ji do kuchyně. Vrátila se spolu s Martinem, který měl na tvářích stopy povidel. Plnými ústy polohlasně vysvětloval: „Moje máma to myslí dobře. Už hospodyni dělala. Všichni v ulici vědí, že je skvělá kuchařka. Možná něco naučí i tu tvou neschopnou sestru.“

„To by bylo opravdu skvělé,“ ironicky přikývla Fiorella.

Apolena postavila na stůl zelenou keramickou mísu s nakrájeným koláčem, plněným švestkovými povidly. Dlaně si otřela do sukně a pleskla Martina přes ruku, když si chtěl vzít další. „Nech je, ty jsou pro Rafaela. Skoč raději do sklepa a přines trochu mléka. Je ve džbánu pod lavicí.“

Jakmile zmizel, Apolena se přísně podívala na Fiorellu a polohlasně ji vybídla: „A teď pravdu! Neboj, já tě neprozradím.“

„Co neprozradíte?“

„Přece to, že nejsi chlapec! To si vážně myslíš, že můžeš starou ženskou ošidit? Mužské možná, ti si nikdy ničeho nevšimnou. Obdivují hlavně sebe. Večer mi o sobě povíš víc. Neboj, živé duši neprozradím, že jsi dívka, pokud si to opravdu nepřeješ. Pokud totiž budeš s Martinem, budu klidnější. Nemá ještě rozum.“

„Jsem mladší než on. Proč bych měla mít rozum já?“

„Protože jsi holka!“ řekla důrazně Apolena. „Ženské ho totiž dostávají mnohem dříve než mužští. Však ty už si poradíš!“

Ve chvíli, kdy se do místnosti vrátil Martin se džbánem mléka v ruce, prudce se otevřely venkovní dveře. Dovnitř vběhl udýchaný mladík v oranžových výstředních šatech a ve špičatých škorních. Zastavil se a bez pozdravu vyhrkl: „Konšelé nechali před chvílí uvěznit vašeho muže, paní Apoleno. Purkmistr ho obvinil z krádeže. Víc zatím nevím.“ Nedbale se uklonil a vyrazil zpět na ulici. Dveře za sebou chvatně přibouchl.

Apolena sebou trhla, jako by se spálila o horkou pánev. V obličeji měla spíše zlost.

Zato Martin vypadal vyděšeně. Postavil nemotorně džbán na kraj stolu, a kdyby ho Fiorella nechytila, asi by spadl na zem a rozbil se. Pak vyhrkl: „To není možné!“

„Možná jde o pomluvu. Až se to vysvětlí, otce pustí,“ uklidňovala ho matka. „Musíme zjistit, co se doopravdy stalo. Běžte za Lukášem, ať se optá strýce. Kdo jiný než rychtář by měl vědět, co se děje?“

Martin popadl několik koláčů, chvatně je zabalil do kousku čistého plátna a strčil do plátěné brašny. Tu si přehodil přes rameno. Beze slova vyběhl na ulici a Fiorella za ním.

Table of Contents

I.

II.