Vlastimil Vondruška

FIORELLA A HŘBITOV UPÍRŮ (ukážka)

Dobrodružství dcery dvorního alchymisty císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2011

© Ilustrace Martina Dzurová, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5948-9

Mé vnučce Sofince

I.

Hrobník Eremiáš kráčel pomalu ke hřbitovu. Byl to už postarší šedovlasý muž, smířený se životem. Byl vdovec a jeho jedinou touhou bylo dožít v klidu svou strastiplnou pozemskou pouť. V ruce žmoulal těžký kovaný klíč od hřbitovních vrat. Musel je odemknout, jako každé ráno. Vždycky to dělával rád a cítil se důležitě. Ale už týden ne. Od té doby, co na hřbitově našel tělo mrtvého muže. Už to, že někdo vnikl na uzamčený hřbitov, bylo znepokojující, i když to ve skutečnosti nebylo nijak těžké.

Hřbitov u nuselského kostelíka sv. Pankráce byl obehnaný nízkou kamennou zídkou, která na dvou místech spadla. Ovšem díry byly zarostlé trnkami a lebedou. To, že se někdo v noci dostal na hřbitov, to se pochopit dalo. Dalo se i pochopit, že tam došlo k násilnému činu. Co ovšem nešlo starému hrobníkovi na rozum, bylo to, jak onen muž zemřel. Kdosi mu totiž rozdrásal hrdlo. Ale ne tak, jako kdyby ho roztrhali vlci. Hrobník Eremiáš se pokřižoval, aby od sebe zahnal temné síly ďábla. Nikdo jiný totiž nemohl podle jeho názoru takovou smrt způsobit. Nikdo a nic, co žilo v křesťanském světě.

Došel k ozdobným kovaným vratům. Na několika místech začínala rezavět. Potřebovala by natřít. Povzdechl si. Všechno chátralo, stejně jako on. Zasunul klíč do zámku a důstojně jím otočil. Se skřípěním pantů se vrata otevřela. Vešel mezi nízké, trávou porostlé hroby. Většina byla pečlivě upravená. Vesničané z Nuslí, kteří sem pohřbili své rodiče a příbuzné, chodívali na hřbitov pravidelně. Ale několik hrobů bylo zarostlých kopřivami a usychající trávou. Věděl, že je musí upravit sám, protože tam byli pohřbení lidé, kteří široko daleko už žádného příbuzného neměli. Povzdechl si a zamířil k nízkému domku. Tam se nacházela márnice a vedle ní měl v komoře uložené své věci. Sebral kosu, pečlivě ji nabrousil a zamířil k mohutné lípě.

S tichou odevzdaností pracoval a spokojeně sledoval, jak na zem padá pokosená tráva. Sotva skončil u prvního hrobu, zamířil k dalšímu, stejně opuštěnému. Ten ležel až v rohu u zdi. Pokud věděl, kdysi tam pohřbili jakousi mladou dívku, která zemřela při porodu. O tenhle hrob pečoval s obzvláštní láskou. Sám děti neměl. Uchopil kosu a zvedl ji, ale v té chvíli jako by ztuhl. Krve by se v něm nedořezal. Vyděšeně hleděl přes hrob. Za prostým dřevěným křížem leželo skoro až u zdi tělo muže. Byl samozřejmě mrtvý. Měl na sobě honosné černé šaty, jaké nosili zámožní měšťané z nedalekého Nového Města pražského, ale hrobník ho neznal. Krk měl rozdrásaný stejně jako ten první nešťastník před týdnem.

Hrobník Eremiáš odhodil kosu a s křikem se rozběhl pryč. Zakopl o suchou větev a měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Ale nezpomalil a hnal se dál. „Pomoc!“ křičel, i když kolem nebyl nikdo, kdo by ho mohl slyšet. Po ránu byl hřbitov zcela opuštěný. Proběhl vraty a po prašné cestě lemované křivými jabloněmi pádil k nedaleké faře. Ta byla na rozdíl od hřbitovní zdi pečlivě opravená. Solidní patrová budova byla krytá novou šindelovou střechou a stála na kraji svahu, na němž se rozkládaly rozlehlé vinice. Většina z nich patřila od nepaměti nuselským farářům. Dveře na faru byly otevřené, protože stařičký páter Vilém tvrdil, že je jeho povinností přijímat věřící v kteroukoli denní i noční hodinu.

Hrobník vběhl do široké klenuté chodby a téměř se srazil s farářovou hospodyní.

„Co se stalo?“ optala se ho znepokojeně.

„Upír!“ vykřikl na pokraji mdlob. „Na hřbitově leží další tělo!“

Fiorella byla neobyčejně rozmrzelá. Pořád kolem sebe slýchala nářky dospělých, že rodiče rozmazlují své děti příliš, zvláště pokud jde o jedináčky. Ona jedináček byla, ale ji nikdo nerozmazloval, právě naopak. Měla jen otce a ten sloužil jako alchymista na dvoře císaře Rudolfa II. Protože však ke svému řemeslu potřeboval pomocníka, od dětství Fiorella pracovala s ním. Jenže alchymistické předpisy zakazovaly zasvěcovat dívky do tajemství transmutací a všech těch zajímavých věcí, o které se alchymisté pokoušeli. Proto se od nejútlejšího dětství převlékala za chlapce a před lidmi vystupovala jako Rafael, Fiorellin údajný bratr. Jedině tak mohla pracovat spolu s otcem v jeho alchymistické dílně.

Zvykla si na to, že je klukem, a v krátkých soukenných nohavicích, bílé lněné košili a v kožené vestě s krátkým pláštíkem na ramenou se cítila skvěle. Dokonce si nakrátko stříhala černé vlasy, které zdědila po své italské matce. Kdo její tajemství neznal, nepochyboval, že je alchymistickým učedníkem.

Když však musela vystupovat jako holka, brávala si paruku s dlouhými zlatými loknami, ale v ní se cítila strašně nesvá. A to bylo právě teď. Na chvíli se zase stala dcerou zámožného císařova alchymisty, a proto si oblékla suknici ze zeleného flanderského sametu a brokátovou halenu. Kolem štíhlých boků si ovinula stříbrný pás a na něj zavěsila malý kožený měšec a krátkou dýku s fialovým achátem na jílci.

Nechápala, proč by nemohla navštěvovat jezuitskou knihovnu oblečená jako chlapec. Dříve tak chodívala skoro všude a nikdo netušil, že Fiorella ve skutečnosti žádného bratra nemá. Čím však byla starší, tím častěji jí otec zakazoval oblékat se do chlapeckého. Jako Rafael směla v poslední době chodit pouze tehdy, pokud šla pracovat do alchymistické dílny.

Její otec se jmenoval Jan a pocházel ze severočeského Mostu. Žil dlouhá léta v Benátkách, a proto si říkal Giovanni da Ponte. V Itálii se kdysi oženil a tam se také Fiorella narodila. Teprve před necelým rokem se přestěhovali do Prahy. Giovanni da Ponte si však své italské jméno ponechal, protože věděl, že si ho tak budou jako alchymisty více vážit.

Na dvoře císaře Rudolfa II. měl na starosti ohňostroje. Protože se okázalé slavnosti konaly skoro pořád, měl práce až nad hlavu. Dařilo se mu dobře, ale v posledních měsících ho stále více a více trápilo, že se své dospívající dceři nevěnuje tolik, jak by asi měl. A tak začal do omrzení opakovat, aby si začala zvykat, že je dívka. Kdyby ji tak moc nepotřeboval ve své alchymistické laboratoři, možná by jí zakázal hrát si na Rafaela vůbec. Jenže práce pro císaře neubývalo a on pomocníka mít musel. Zasvětit někoho nového do svých tajemství však bylo příliš riskantní a cizího člověka do laboratoře pustit nechtěl. Fiorella byla navíc vynikající alchymista. A tak ho touha vychovávat dceru přepadala obvykle jen doma.

Fiorella byla zvyklá poslouchat. Tedy do určité míry. Když už si ale chtěla udělat něco po svém a tak, aby to otec nevěděl, muselo to být něco, co už za to stálo. Chodit jako holka ji sice štvalo, ale dalo se to přece jen vydržet. Svou neposlušnost si schovávala na důležitější okamžiky.

Jezuitskou knihovnu v Klementinu navštěvovala poslední dobou často. Otec chtěl, aby studovala nejen alchymii, která ji úžasně bavila, ale i jiné křesťanské vědy, které ji úžasně nebavily. Jenže poslechnout musela, a co bylo horší, vždy po návratu domů musela otci vyprávět, co toho dne četla. A protože byl Giovanni da Ponte neobyčejně vzdělaný muž, vždycky poznal, pokud si vymýšlela. Jak to dělal, to Fiorella nechápala, nemohl přece znát všechno, ale bylo to tak a musela to respektovat.

„Tak, děvče, jakou knihu ti mám přinést dnes?“ usmíval se na ni dobromyslně stařičký knihovník. Od té doby, co Fiorella se svými přáteli Lukášem a Martinem pomohla rozřešit případ vraždy, který se v Klementinu stal, měla mezi jezuity otevřené dveře.

„Já nevím,“ odpověděla po pravdě. „Něco, co by bylo učené, ale přitom zábavné. A abych tomu rozuměla. Z toho pojednání o geometrii, které jste mi vybral minule, mne ještě teď bolí hlava.“

„Proč zrovna ty si musíš pořád tak vybírat,“ káral ji jezuita. Na sobě měl dlouhý černý talár. Hlavu, lemovanou šedými vlasy, mu kryl biret. Ale ne takový, jaký nosili studenti nebo tovaryši. Jezuitský byl vyšší a měl čtyři ostré rohy. Laskavě se usmál a chvíli přemýšlel. Fiorella trpělivě čekala a byla zvědavá, co vymyslí. Obávala se však, že i když se bude knihovník snažit, pro ni z toho stejně nic dobrého nekouká, protože kromě alchymie byla podle jejího názoru ostatní křesťanská učenost nudná.

„Už to mám,“ zaradoval se šedovlasý jezuita. „Co třeba nějaký bestiář?“

„Bestiář?“ opakovala nechápavě Fiorella. Protože vyrostla v Benátkách, znala výtečně nejen italsky, ale i latinu, a tak věděla, že bestia je latinsky zvíře. Pokud ji něco opravdu nudilo, byly to přírodovědné knihy.

„Dneska už bestiáře nikdo nepíše. Ale před třemi nebo čtyřmi staletími to byly nesmírně oblíbené knihy,“ usmíval se jezuitský knihovník. „To bylo v časech, kdy se křesťané dostali poprvé do podivuhodných zemí daleko na východě a domů přinášeli neuvěřitelné zkazky o tvorech, kteří tam žijí. Někteří učenci jejich vzpomínky zaznamenali. Popisují tvory, kteří dnes už nežijí, protože cestovatelé, kteří do těch zemí přišli později, je už nezahlédli. Ale nejen to. V bestiářích jsou různé historky o oněch podivných tvorech, často s pěkným křesťanským naučením. Myslím, že tě ta kniha pobaví a otec tě nebude moci kárat, že jsi nestudovala.“

Starý knihovník se na Fiorellu vážně zadíval, ale přitom okem mrkl jako uličník. Věděl dobře, jak to s jejím studiem je, a byl spíše při ní než na straně jejího otce. Knihovníka Isidora měla Fiorella snad ze všech jezuitů nejraději. Okamžitě přikývla a špitla, že tohle mu nezapomene.

Za chvíli už seděla u masivního stolu z tmavého dubového dřeva a před sebou měla otevřený prastarý kodex psaný ještě ručně na pergamenu. Nesl název Bestiář aneb O tvorech podivných a jeho autorem byl jakýsi Sigismund. Jednotlivé kapitoly byly nadepsané červeným ozdobným písmem a u každé byla celostránková pestře malovaná iluminace se zlaceným okrajem. Fiorella si nejprve kodex prolistovala a s potěšením si prohlížela obrázky. Byla tu vyobrazení jednorožců, draků, kentaurů, sfing, fénixů a také podivných zvířat, která měla lví tlapy a vlčí hlavu, nebo ovčí těla a křídla. Na konci narazila na vyobrazení člověka s psí hlavou a jiného člověka, který měl hlavu lišky s vyceněnými krvavými zuby. Pod prvním obrázkem bylo napsáno, že to je vlkodlak, a u druhého upír. Se zájmem se začetla do textu, který k obrázku patřil. Měla ráda pohádky. Byla alchymista a nevěřila proto v existenci podobných příšer. Přísahala na hmotu a logiku. Jenže to ještě netušila, že brzy se s upírem opravdu setká.

„Co budeme dělat?“ optal se páter Vilém. Seděl ve starobylém křesle ve své skromné, ale útulně zařízené jizbě. Na faru si pozval nuselského rychtáře Benedikta a sedláka Vospálka. Nikoli proto, že Vospálek byl nejbohatší sedlák ve vesnici, ale měl příbuzné na Novém Městě pražském a odlesk jejich měšťanských práv jako by dodával na významu i jemu. Měl mezi sousedy autoritu skoro stejně velkou jako rychtář Benedikt.

K tomu ovšem velice přispíval fakt, že rychtář Benedikt byl muž líný a ne zrovna bystrý. Byl ovšem poctivý a spolehlivý, což se o mnoha rychtářích v okolních vsích tvrdit nedalo. Proto měl mezi svými sousedy dobrou pověst a nikdo by proti němu neřekl křivého slova. Pokud však šlo o něco důležitého, šli se sedláci raději poradit k Vospálkovi. Benedikta to ale ani v nejmenším netrápilo. Ostatně i on se s ním často radil. Na vesnici to bylo jiné než ve městě. Tady rychtář nemusel hájit autoritu svého úřadu. Stačilo, že s ostatními dobře vycházel.

„Hřbitov zatím hlídá pár spolehlivých sousedů,“ pokračoval páter Vilém. Měl pobledlou tvář a v jeho unavených očích se dal číst strach. Byl to starý a zkušený prelát a věděl, jaká je jeho povinnost. Jenže právě té se tolik bál. V noci špatně spal a několikrát se vzbudil. Jako by tušil, že se pár kroků od fary děje něco strašného. Od chvíle, kdy za ním přiběhl hrobník Eremiáš, neuplynuly ani dvě hodiny.

„Víme už, kdo je ten mrtvý?“ optal se netrpělivě Vospálek. Měl zlost, protože si včera jeden z jeho vepřů zlomil nohu a on právě chystal zabijačku. Bylo sice léto a to zabíjeli jen hlupáci, jenže co mohl dělat? Právě když pašíka vyvrhl a dal ho spařovat do necek, přiběhli pro něj. To bude zase den!

„Nikdo toho nebožáka nezná,“ povzdechl si truchlivě rychtář Benedikt. Už týden mu nechutnalo jíst, a dokonce ani pivo mu nechutnalo tak jako jindy. Ten první mrtvý byl místní. Jmenoval se Ondřej a byl to ožrala, který propil svou chalupu a pak sloužil jako čeledín u jednoho z místních sedláků. I když byla smrt každého křesťana bolestná, lidé ve vesnici si šeptali, že toho škoda není. Rychle ho pohřbili a od té doby rychtář Benedikt zločin vyšetřoval. Na nic sice nepřišel, jenže kdo by ho kvůli tomu káral? Byl to jejich zločin, stal se u nich doma a mrtvým byl domácí člověk, pro kterého nikdo netruchlil. Takže o nic vlastně nešlo. Jenže teď to bylo něco jiného. I když nebyl rychtář příliš bystrý, došlo mu ihned, že tohle se roznese.

„Nedá se nic dělat,“ rozhodl se páter Vilém a pokřižoval se. „Musím poslat pro svatou inkvizici.“

„Nestačilo by poslat pro novoměstského rychtáře?“ namítl rychle Vospálek.

„Nestačilo. A vy to víte stejně dobře jako já,“ vrtěl nesouhlasně šedivou hlavou páter Vilém. „Ale i kdybych vás poslechl, co udělá novoměstský rychtář, až toho mrtvého uvidí? Pošle pro inkvizitora on. Já si myslím, stejně jako vy, že ten zločin spáchal člověk. Jenže okolnosti jsou takové, že se musí podle zákona nejprve vyšetřit, zda v tom nemá prsty ďábel. A toho se bojím.“

„A my snad ne?“ zabručel rychtář Benedikt. „A co kdybychom to zatajili? Tiše toho zavražděného pohřbíme a…“

„Zbláznil jste se?“ vyjel na něj Vospálek. „Nic takového neututláme. To není jako Ondřejova vražda! A pak sem inkvizice přijde stejně a podá si nás. Pokud inkvizitora zavoláme sami, bude s námi jednat slušně.“

„Kéž by dal Bůh!“ přál si zbožně stařičký farář. Měl své zkušenosti a věděl, že inkvizice jedná zpočátku vždycky laskavě. Kamkoli však přišla, vzplála po několika dnech hranice, na níž musel shořet ďáblův pomocník. Sám tohle zažil už dvakrát. Ani v jednom případě nebyl o vině upálených přesvědčený. Jenže proti inkvizici nezmohl nic ani biskup, natož on, obyčejný vesnický kněz.

„Ještě něco?“ optal se netrpělivě Vospálek. Doma na něj čekala zabijačka.

„Ano, ještě něco bych chtěl s vámi projednat,“ potvrdil páter Vilém. Mluvil pomalu a velice opatrně, jako by stále ještě váhal. „Mám na Starém Městě pražském vzdáleného příbuzného. A ten má synovce. Hrozně šikovného.“

„No a co s tím?“ nadskakoval na lavici netrpělivě Vospálek. Slunce začínalo připalovat a zabité prase čekalo na rozporcování. Aby se tak ještě vepřová krev v hrnci srazila. To by pak měl po jelitech. A on je tak rád. Dal sice hrnec s krví do sklípku, ale v létě jeden nikdy neví.

Starý farář si ho nevšímal a rozvláčně pokračoval: „Ten chlapec se jmenuje Lukáš a má stejně šikovné kamarády, jako je on sám. Co kdybychom je požádali, aby se nenápadně ujali vyšetřování? Pokud by odhalili vraha dříve než inkvizice, budeme zachráněni.“

„Děti,“ ušklíbl se pohrdavě rychtář Benedikt.

„Nehovořil bych o něm, pokud bych si nemyslel, že je naše naděje. Jediná!“ zastal se svého příbuzného páter Vilém. „Nedávno vyřešil se svými kamarády jakýsi složitý případ na Pražském hradě. Všechny tři přijal osobně císař Rudolf II. Dokonce je veřejně pochválil.“

„Když je to tak, ať to zkusí,“ souhlasil bez přemýšlení Vospálek a vstal z lavice. „Musím jít. Souhlasím se vším!“ Zdvořile se uklonil a vyběhl ven.

„I já souhlasím. Mohou mi pomáhat při vyšetřování,“ navrhl velkomyslně rychtář Benedikt.

„V žádném případě!“ zamítl jeho nápad okamžitě páter Vilém. „Vy do ničeho nebudete strkat nos!“

„To přece nejde. Já jsem tady rychtářem!“ uraženě se ohradil Benedikt.

„Já váš úřad samozřejmě nezpochybňuji. Jenže vy přece oficiálně pátrat nesmíte. To vám ještě nedošlo? Vyšetřování se ujme inkvizice! A ta nemá nejmenší pochopení pro ty, kteří se pletou do její zbožné práce. Proto musí pátrat ty děti. Jich si snad inkvizitor nevšimne. Vy jim nejvýše smíte pomoci. Ale nenápadně!“

II.

„Odmítám. Nic takového v žádném případě nedovolím,“ zlobil se platnéřský mistr Adam Michna na svého bratra Přibíka, který zastával úřad staroměstského rychtáře. Adam Michna byl starší, a protože jeho dílna patřila mezi proslulé v celém Českém království, byl i zámožnější. Zastával proto názor, že by ho měl jeho mladší bratr poslouchat, navzdory tomu, že Přibík byl rychtářem, a tedy zástupcem konšelů na Starém Městě pražském. Občas se pro tuhle věc chytli, ale nikdy ve zlém. To, oč vedli spor teď, se týkalo žádosti nuselského faráře o pomoc.

„Páter Vilém je příbuzný mé ženy. Už proto bychom mu měli vyhovět. Znáš mou Johanku. Jestli jí nevyhovím, budu to mít na talíři ještě za rok. A kromě toho, nikdo jiný těm chudákům v Nuslích pomoci nemůže,“ vypočítával rychtář Přibík své důvody. „Jen tvůj Lukáš a jeho přátelé.“

„Chceš snad říci, že jim může pomoci Fiorella, ne? Pokud ti tři nějakou záhadu v poslední době rozřešili, byla to hlavně její zásluha! Požádej o pomoc Fiorellu. Ale mého syna z toho vynech!“

„Lukáše bys tím nesmírně ponížil. Ublížil bys mu. To chceš? Je to citlivý chlapec.“

„Nevymýšlej si. Lukáš je uličník a žádný citlivý chlapec. Poslední dobou je navíc drzý. Musím ho trochu zkrotit,“ bránil se jeho otec.

„Ať je to s ním, jak chce, bez něj si Fiorella neporadí. Ani ty sám nic na kovadlině nevykováš. Potřebuješ mít k ruce tovaryše a pomocníky. Při vyšetřování je to stejné. Jako rychtář o tom vím své. Na rozdíl od tebe!“

„Tak ať jí pomáhá písařův Martin. Má Fiorelle co oplácet. Když křivě obvinili jeho otce z krádeže, zachránila ho. Ale Lukáš zůstane doma, v tom mám úplně jasno, milý bratře. Poslední dobou můj syn pořád někde lítá a zanedbává práci v dílně. Takhle z něj nikdy nebude platnéřský mistr.“

„Chceš něco připomenout?“ usmál se rychtář Přibík. „Když jsme byli ještě děti, dílně ses vyhýbal jako čert kříži. Náš otec lamentoval, že to nedotáhneš ani na tovaryše. A vidíš, jsi mistr. A uznávaný. Neměl bys být na Lukáše tak přísný.“

„To bylo něco jiného,“ bručel Adam Michna. „Pak mne to přece začalo bavit a v dílně jsem skoro i spal.“

„No vidíš, tak počkej, až to tvého syna začne taky bavit. Ale do té doby ho nech žít. Podívej se, to jejich Bratrstvo křišťálu, jak si ti tři říkají, je moc užitečný spolek. Kolik nevinných lidí už zachránili? Copak není povinností křesťanů pomáhat chudým, slabým a pronásledovaným, jak se praví v bibli? A pak, znáš tady ve městě nějakého jiného učedníka, kterého by osobně přijal císař Rudolf II. a pochválil ho?“

„Já se z tebe zblázním,“ rozčiloval se mistr Adam Michna. „Tak dobře, povolím to. Ale pod jednou podmínkou. Že to Fiorelle povolí taky její otec. Když bude s mým synem ona, budu přece jen klidnější, protože ona na rozdíl od Lukáše rozum má. Ale nejásej, vyhráno ještě nemáš. Já si totiž myslím, že se žádost nuselského faráře nebude líbit ani jejímu otci. Víš, co se říká o alchymistech? Že pěstují černou magii. Aby si nakonec inkvizitor nedošlápl na ně. Pokud má Giovanni da Ponte rozum, nebude chtít na sebe zbytečně upozorňovat a Fiorelle to zakáže.“

„Na to bych nespoléhal, milý bratře,“ opáčil sladce rychtář Přibík. „Už jednou přece nejvyšší inkvizitor Hubert Hidalgo, rytíř z Calatravy, zkusil alchymisty obvinit. Ale kvůli Fiorelle pohořel. Navíc musím upozornit, že alchymie oficiálně není v Českém království černá magie, jinak by jí přece tak vášnivě neholdoval náš vznešený císař. Jako rychtář mám dokonce povinnost postavit na pranýř každého, kde bude o alchymii neuctivě hovořit. Jdu za Fiorelliným otcem. A pozdravuj Lukáše!“

Rychtář Přibík vyšel z výstavného domu svého bratra a pomalým důstojným krokem zamířil podél klenutého podloubí na opačnou stranu Kožné uličky. Tam stál dům U Bradýře, který vlastnil Giovanni da Ponte. Kožná byla krátká ulička, všeho všudy tucet domů. Ústila do Železné, která spojovala Havelskou bránu se Staroměstským rynkem. Zatímco v Kožné byl vždycky klid, Železná byla jedna z nejživějších ulic v téhle části města. I teď odpoledne k němu tlumeně doléhaly lidské hlasy. Šel a přemýšlel. Ve skutečnosti si totiž vůbec nebyl jistý, zda Fiorellina otce přesvědčí.

Giovanni da Ponte byl zvláštní muž. Byl chytrý a s každým hovořil zdvořile a s úslužnou ochotou, ale ve skutečnosti se stejně jako většina císařových alchymistů staral především o své záležitosti. Snažil se vydělat na svém řemesle a přitom nikoho proti sobě nepopudit. Co však musel rychtář Přibík uznat, Giovanni da Ponte byl neobyčejně poctivý, nikdy by nikoho nepodvedl. To však neměnilo nic na skutečnosti, že rychtářův bratr Adam Michna nebyl v Praze jediný, kdo považoval alchymii za nezodpovědné zahrávání si s nečistými silami. Byli i tací, kteří tvrdili, že alchymistům pomáhá sám ďábel. Nechuť měšťanů k alchymii živila navíc závist. Císař Rudolf II. alchymistům přál a většina z nich byla zámožných. A to se neodpouštělo.

Když rychtář Přibík dorazil k mohutným vratům domu U Bradýře, na chvíli se zastavil, a i když se to dalo považovat za rouhání, pokřižoval se. Pak si těžce povzdechl a stiskl ozdobně kovanou kliku. Giovanni da Ponte ho však překvapil. Trpělivě jeho žádost vyslechl a bez váhání souhlasil.

„Nemyslel jsem, že to půjde tak snadno,“ podivil se přátelsky rychtář Přibík.

„Alchymie se snaží odhalit tajemství hmoty a nesmírně si váží svobody ducha,“ začal vysvětlovat s vážnou tváří Giovanni da Ponte. „Proto musí bojovat proti předsudkům a hlouposti. Je správné ctít Boha a poslouchat moudré rady církve, ale nesouhlasím s tím, aby se kvůli víře upalovali lidé. Každý by měl mít právo na svůj názor, i kdyby byl mylný.“

„Podobné řeči mohou být nebezpečné, pokud byste je opakoval příliš nahlas,“ upozornil věcně rychtář.

„Neříkám je nahlas,“ usmál se alchymista. „Svěřuji se jenom vám. To abyste pochopil, proč jsem souhlasil. Fiorella je chytrá a jsem si jistý, že nic nezkazí. A že najde pravdu. Upír! Taková hloupost! Kdybychom žili ve středověku, pochopil bych ještě, že se ho lidé bojí. Ale je šestnácté století a žijeme ve věku humanismu, mořeplaveb a knihtisku!“

Z trojlístku Bratrstva křišťálu byl Martin nejmladší. Nedávno oslavil 13 let. Byl nejen nejmladší a nejmenší, ale současně také nejzavalitější. Ne sice moc, nebyl doopravdy tlustý, měl však rád jídlo a nebylo divu, protože jeho matka Apolena byla vynikající kuchařka. Proti štíhlému Lukášovi nebo Fiorelle vypadal trochu neohrabaně. Ale to bylo jen zdání. Pokud se pustil do křížku s kluky ze sousedních ulic, uměl si poradit. A když bylo potřeba, utíkal tak hbitě, že ho nikdo nechytil. Tak dříve obvykle končila většina bitek. Ovšem jen do té doby, než se na Staré Město pražské přistěhovala Fiorella. Svými alchymistickými kousky všechno změnila. Teď to byli kluci z okolí, kteří museli utíkat před jejími třaskavými kuličkami a ohnivými efekty, pokud došlo k šarvátce s Bratrstvem křišťálu.

Martin byl smíšek. Měl oválný pihovatý obličej s chytrýma očima a rozježené černé vlasy. Lukáš ho popichoval tvrzením, že se nesměje, jen když jí anebo myslí na jídlo. Ale protože jí nebo myslí na jídlo skoro pořád, neměl dosud možnost zjistit, jak vypadá, pokud se tváří vážně. Martin byl synem písaře Cypriána a na stejné povolání se připravoval i on.

Chodil do školy v jezuitském Klementinu a určitě nepatřil mezi vzorné žáky. Do školy přicházel mezi posledními, ale po jejím skončení zmizel obvykle jako první. Dnes však udělal výjimku. Zůstal na nádvoří a obcházel před vchodem do Klementina, protože čekal na Fiorellu.

Věděl, že bude mít na sobě suknici. Těšil by se na nic víc, kdyby byla převlečená za Rafaela, protože jako kluka ji měl přece jen o něco raději. Žádný slušný kluk se přece na ulici neukazuje dobrovolně s holkou. V Kožné jich žilo sedm a nemluvil ani s jednou. Netušil, proč byl Bůh tak nespravedlivý, neboť kluci byli v jejich ulici jen dva. On a Lukáš. Vlastně tři. Nesměl přece zapomenout na Rafaela, i když to byla ve skutečnosti Fiorella. Nikdy o tom nepřemýšlel, ale Fiorella byla přece taky kluk. A jaký!

Loudal se kolem vrat, kopal do kamínku a čekal. Byl plný toho, co mu před chvílí prozradil Lukáš. Čeká je nové dobrodružství. Začnou společně vyšetřovat, a tentokrát to nebude případ ledajaký. Zvedl ruku a bezděčně pohladil malý kousek křišťálu, který měl zavěšený kolem krku. Kdysi mu ho dala Fiorella, když zakládali své bratrstvo. Stejný nosila ona i Lukáš. Křišťál znamenal čistotu a pravdu.

Napadlo ho, že tentokrát budou pomoc sil, které jsou v křišťálu ukryté, opravdu potřebovat. Mají honit upíra. Za městskými hradbami na hřbitově v Nuslích rozdrásal hrdla už dvou mužů. A je možné, že v tom bude chtít pokračovat. Trochu se otřásl. Nebyl pověrčivý, ale duchů a démonů se bál. Neuklidnilo ho ani Lukášovo ujištění, že upíři neexistují a to všechno je jen sprostý trik nějakého zločince. Byl zvědavý, co na to poví Fiorella. Jako alchymistovi jí v záležitostech temných sil věřil mnohem více.

Konečně se objevila. Sotva ho zahlédla, zamávala a rozběhla se k němu. Martin si všiml posměšného úšklebku dvou svých spolužáků, kteří ho zrovna míjeli. Ani nečekal, až bude u něj, a rukou naznačil, aby šla za ním. Zamířil k nedalekému zbořeništi starého špitálu, v jehož sklepení mělo Bratrstvo křišťálu svůj tajný úkryt. Rozpadlou brankou vešli do zanedbané zahrady a mezi křovinami se protáhli dozadu k hradební zdi. U ní byl vchod do podzemí, ukrytý za puklým mlýnským kamenem. Odvalili ho a nasoukali se do temného otvoru. Museli se plazit nízkou chodbičkou, za níž začínalo schodiště. Zdola přicházelo matné světlo, Lukáš už na ně čekal.

Table of Contents

I.

II.