Vlastimil Vondruška

PŘEMYSLOVSKÁ EPOPEJ IV

KRÁL BÁSNÍK VÁCLAV II. (ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

Vydání první

ISBN 978-80-243-5942-7

Mé ženě Aleně

KNIHA PRVNÍ (1270–1273)

Nevím, jestli své dílo dokončím. To neříkám proto, že bych si chtěl stěžovat na své zdraví. Bolí mne úplně všechno, ale to je v mém věku přirozené a je na Pánu našem, aby rozhodl, jak dlouho mne nechá chodit po tomto světě, někdy bolestném, ale přece tak krásném. Tedy… krásný býval dříve.

Nikoli proto, že jsem býval mladší, ale to ještě vládli Přemyslovci. Jenže vymřeli rukou hanebného vraha. Právě z onoho smutného faktu pramení obavy o mé dílo, neboť za pár let nebude možná už nikdo, koho by osudy českého národa zajímaly. Naši zemi zaplavili Němci. Všude se roztahují, jsou hluční a nectí víru našich otců. Nectí ji ani Poláci a Uhři. I ti se tu začali roztahovat. A co je nejhorší, nezná se k ní ani většina českého panstva. Klaní se Lucemburkovi, a to prosím jen proto, že se oženil s Eliškou Přemyslovnou. Těžké zkoušky seslal Bůh na své věrné!

Snažím se zachytit vše, co tomuto neštěstí předcházelo. Ale protože nepíši kroniku líbivou, nýbrž pravdivou, musím podotknout, že si za mnohá příkoří můžeme sami. K tomuto přesvědčení mne vedou fakta. Kdysi jsem začal třídit poznámky mých slavných předků. K nim připojuji své komentáře. Zatím jsem popsal tři objemné kodexy a nyní píši čtvrtý. Obávám se, že bude nejobjemnější, pokud mi dá Bůh ještě pár měsíců života, pevnou ruku a nezkalí můj zrak. A pokud nebudu muset neustále odbíhat ze skriptoria, abych vyprázdnil měchýř, jak to dělává bratr bibliotékář (i když je mladší než já).

Až dosud jsem psal podle poznámek předků, které byly stručné, a nebylo jich mnoho. Pro tento kodex mám však k dispozici stovky listin naší kapituly i královské kanceláře. Ale kdyby jen to! Události, které popisuji, jsem sám zažil. Pro kronikáře je strašné, pokud mu paměť slouží i ve vysokém věku a on má události svého života vměstnat do knihy, která má pouze několik set pergamenových stran. Co vynechat?

Jeden z bratrů naší kapituly píše také cosi, co nazývá kronikou, i když skromně dodává, že jde spíše o zápisky neškoleného analisty. Nahlédl jsem do jeho díla. V roce, kdy král Přemysl zvítězil v Uhrách, zapsal, že byla dobrá úroda ovoce, náš probošt spadl z koně a zlomil si nohu a dva pražské kostely dostaly novou střechu. O válce nenapsal nic. Když jsem ho na opomenutí upozornil, kritiku odmítl. Zda prý vím, co všechno se za jediný den stane v křesťanském světě. A kam by přišel, pokud by psal o všem. Navíc by musel psát i tom, o čem se jen doslechl. Kdo ví, jak to vlastně v Uhrách bylo?

Já ho celkem chápu, je to muž nedůvěřivý a než řekne, že tahle věc je chléb, vezme ho do ruky, čichne k němu a ochutná ho. A i pak to vyslovuje ne zcela přesvědčeně. Pochybnosti ctí každého vzdělaného preláta. Jenže pokud by takhle postupovali všichni, žádná historická kronika by nevznikla, protože upřímně, kdo z učenců by mohl být u všeho? A pokud by kroniku psal panovník sám o sobě a svých skutcích, byla by v ní jen samá chvála, ale žádná pravda. Inu, psát o historii není snadné, věřte mi.

Pokud tedy říkám, že popisuji to, co jsem sám zažil, pak i já musím připustit, že mnohé události znám jen z doslechu. Výhodou preláta ovšem je, že se stýká s mnoha lidmi, často dokonce s velice významnými. Každý řekne svůj názor, a i když se rozcházejí, nevadí. Nakonec se stejně k nějakému pohledu doberete. Neříkám, že k přesnému, ale velice pravděpodobnému. To jen pro úplnost, až se budou nad mým dílem pozastavovat ti, kteří zažili stejné časy jako já, ale nacházejí v nich jiný smysl.

Tento kodex bych měl začít asi tím, čím jsem skončil předchozí. V roce Páně 1270 stál Přemysl, toho jména druhý, v cizině zvaný Otakar, na vrcholu moci. Jeho oficiální titul zněl: „Král český, vévoda rakouský, štýrský a korutanský, markrabí moravský, pán Kraňska a Chebské marky“. Věkem se blížil čtyřicítce, ale stále to byl silný rytíř, s nímž by si jen málo mladíků trouflo zkřížit meč. Se stářím většiny mužů přichází trpělivost a moudrost, u něj to však bylo obráceně. Čím byl starší, tím jednal méně rozvážně. Ti, kteří ho znali v mládí, tvrdili, že se změnila i jeho povaha. Nikdo se nemohl nazývat jeho přítelem, protože vládu neopíral o vděčnost. Právě naopak, ublížil mnoha rytířům, kteří mu dříve pomáhali. Nikoli ze zlé vůle, takový on nebyl, ale z nevšímavosti, netrpělivosti a ctižádosti.

Nejlépe by o tom mohl vyprávět štýrský velmož Oldřich z Lichtenštejna. Než se Přemysl Štýrska zmocnil, skládal písně, kterými českého krále oslavoval. Jeho skladby měly váhu, byl proslulým minesengrem. Stál v čele povstání proti uherskému králi, a aby Přemysla podpořil, osobně ho uvedl na štýrský markraběcí stolec a i později za něj bojoval v bitvách. A co udělal Přemysl? V rámci právních sporů o to, kteří ze štýrských velmožů drží své hrady podle práva, zabavil pánům z Lichtenštejna část majetku, Oldřicha dokonce věznil. I když mu později na znamení usmíření svěřil jakési zemské úřady, udělal to jen proto, že musel. Nejsem panovník a nerozumím tomu, jak se vládne, ale jsem přesvědčený, že takto jistě ne. Protože slušnost a vděk by měly provázet kroky všech křesťanů, tedy i panovníků. Možná právě tady byl začátek neuvěřitelně rychlého a strmého pádu. Ale to bych předbíhal.

Na počátku roku Páně 1271 byl Přemysl nejen na vrcholu moci, ale byl i šťastný. Jeho druhá manželka Kunhuta, vnučka uherského krále Bély, byla těhotná a předpověď hvězd tvrdila, že tentokrát dá zemi syna, dědice královské koruny. Manželství s Kunhutou bylo podle mého skromného názoru druhou chybou, jíž se Přemysl dopustil. Své důvody jsem uvedl už v předchozím kodexu, tady mohu jen opakovat, že svazek mezi mužem a ženou, zrozený z vypočítavosti a postavený na zradě první manželky, nemůže vést nikdy ke štěstí. To si troufnu tvrdit, ač jsem jako prelát rozkoše ženské náruče nikdy nepoznal.

A mám ještě jeden důvod, proč nevzpomínám na českou královnu Kunhutu zrovna v dobrém. S ní totiž přišli na královský dvůr do Prahy uherští rytíři. Ne že by ti němečtí za něco stáli, ale uherští byli ještě horší. S nimi se k nám dostalo mnoho nectností, mezi jinými nedodržování slibů. Slovo rytíře bývalo dříve pevné jako skála, jak přikazovala francouzská rytířská regule. V Uhrách se slib nectil nikdy, byla to země navzdory přijetí křtu barbarská. Slovo se nedodržovalo ani v rodině uherského krále a tahle hanebnost přišla s Kunhutiným dvorem i do Prahy.

A ještě jednu poznámku mi dovolte. Ani nejlepší panovník nemůže vzdorovat vůli Nejvyššího. Z nějakého důvodu se Bůh po roce Páně 1270 od Přemysla odvrátil.

KAPITOLA 1

Ihned poté, co Kunhuta spolu se svým manželem Přemyslem usedla podle starobylého zvyku před katedrálou v Gospa Sveta na kamenný stolec korutanských vévodů, musela se vrátit do Prahy. Byla rozmrzelá, protože doufala, že v manželově společnosti stráví celé jaro. Měla pocit, že Přemysl v poslední době jejich manželské lože zanedbává. Věděla, že se chystá do Slovinska a pak do akvilejského Cividale, aby dořešil spor se svým bratrancem Filipem Sponheimským, který si dělal po smrti bratra Oldřicha nárok na korutanské vévodství.

U Jadranu se jí líbilo. Slunce dávalo všemu lesk, jako by byl svět ze zlata. Cítila dráždivé vůně, jaké doma nikdy nepoznala. Lidé tu byli hluční, rozesmátí, bezstarostní a rádi si zpívali. Jenže místo toho musela vyrazit s početnou družinou českých rytířů domů přes mrazivé alpské průsmyky, stále ještě zasypané závějemi sněhu. Jaro se naštěstí hlásilo o slovo i v Českém království a ovocné stromy na strahovských stráních pod Pražským hradem se obalily bělostnými květy.

Jenže Kunhuta se z okna na tu krásu dívala jen zřídka. Zvláště v posledních dnech byla rozmrzelá, nic ji nebavilo a každá maličkost v ní vyvolala výbuch hněvu. Původně doufala, že je znovu těhotná, ale když se dostavil její pravidelný měsíční cyklus, dostala zlost ještě větší. Uklidnit ji nedokázal ani její zpovědník.

Kunhuta byla jako každá uherská žena pověrčivá, a proto se začala modlit mnohem více než dříve, neboť ji napadlo, že špatná nálada může být předzvěstí neštěstí. Už několikrát zažila něco podobného. Se sepjatýma rukama prosila Boha, aby ochránil manžela Přemysla, děti a celou její uherskou rodinu, s výjimkou strýce Štěpána.

„Má královno, dneska jste ještě nejedla,“ pokárala ji Margareta, dvorní dáma, kterou si Kunhuta přivedla z Uher. Podala jí misku a přísně si ji měřila. Byla to robustní žena, které se báli i rytíři. V mládí doprovázela svého prvního manžela na křížové tažení do Svaté země a stejně jako ženy jiných křižáků bojovala v řadě bitev. V jedné z nich zkřížila meč se samotným Saladinem. Po bitvě jí poslal na znamení svého uznání zlatý přívěsek, na němž byl citát z koránu. Margareta pochovala tři manžely a ve věcech mužů se stala neocenitelnou rádkyní. Poslední dobou to sice podle Kunhuty trochu přeháněla, protože spíše než aby radila, poroučela. Jenže Kunhuta si netroufla Margaretě odporovat. Poslušně uchopila do ruky lžíci a bezmyšlenkovitě vložila do úst několik soust.

„To by snad stačilo?“ optala se vzdorovitě, když snědla asi polovinu. Kaše byla sladká a chutnala skvěle, ale Kunhuta přece nemohla poslouchat na slovo.

„V žádném případě. Musíte být silná, má paní!“ poručila Margareta. Řekla to ovšem způsobem, že Kunhuta ihned zpozorněla. Cítila bodnutí u srdce. Její zlé předtuchy se zřejmě naplnily. „Co se stalo?“ vyhrkla.

„Jen to, co se stejně dalo čekat. Jezte!“

„Ne! Chci slyšet pravdu hned.“

Margareta se sice chvíli ošívala, ale nakonec pokrčila rameny. „Když na tom trváte… Ráno dorazil posel z Budína. Zemřel váš děda, slavný uherský král Béla. Bylo mu ovšem už více než šedesát let a v takovém věku z tohoto světa mužové odcházejí. Byl velký panovník a navždy se zapsal do srdcí uherského lidu. Bůh ho jistě přijal mezi vyvolené a není proč truchlit.“

Kunhuta ucítila, jako by jí spadl kámen ze srdce. Béla nebyl laskavý muž a jediné, co pro ni udělal dobrého, byla svatba s Přemyslem. Ani ta by se ovšem nekonala, pokud by neprohrál u Kressenbrunnu. Truchlit nad skonem uherského krále důvod opravdu nebyl. Jenže uměla počítat a bylo jí jasné, že se Bélovou smrtí otevřela cesta k trůnu jeho synu Štěpánovi. To znamenalo ohrožení Kunhutiny matky, sourozenců a mnoha přátel. Štěpán už léta bojoval proti svému otci a bylo jasné, že válčit bude i proti Přemyslovi. Bude válka, a to znamenalo, že ona zůstane zase po řadu měsíců sama. Přemysl odmítl brát ji s sebou na válečná tažení, i když by ona tak moc chtěla. Úděl královny byl někdy velice smutný.

„Co má matka?“ povzdechla si. „Víš o ní něco?“

„Můžete být klidná, má paní,“ konejšila ji Margareta. Když se usmívala, vypadala jako dobrotivá teta. To však bylo jen zdání. Mladý Šternberk si ještě teď léčil rány, které od ní utržil, když se vyjádřil nelichotivě o chmýří, které jí rostlo pod nosem. Naklonila se ke Kunhutě a důvěrně pokračovala: „Vaše matka princezna Anna je na cestě sem do Prahy. Je s ní i vaše sestra Gryfina. Posel přinesl trochu nejasný vzkaz, že s sebou veze cosi, co českého krále potěší. Ale co to je, to nevěděl.“

„A bratr?“

„Kníže Béla Mačevský zůstal v Uhrách. V poslední době má vztahy se Štěpánem celkem dobré a lze předpokládat, že si vládu udrží. Ovšem řada předních velmožů před Štěpánem uprchla. Jiní se opevnili ve svých hradech a vyčkávají. Také můj synovec Egidius. Ani on se nechce bezvýhradně podrobit Štěpánovi. Tady v Praze mu říkají Jiljí. Vzpomínáte si na něj?“

„Jistě, to je ten úlisný mládenec,“ bezmyšlenkovitě opáčila Kunhuta.

Margareta se okamžitě napružila: „Tak především, je to schopný rytíř. A za druhé, je prešpurským županem. Tenhle hrad je klíčem k Uhrám. Horním i těm Dolním, má paní. Ještě něco si budete přát?“

„Neurážej se, já to tak nemyslela,“ couvla Kunhuta. „Pošli ihned zprávu českému králi!“

„To už jsem udělala,“ potvrdila Margareta. Tvářila se už zase laskavě. Ale ona nikdy nezapomínala.

V Cividale uzavřel Přemysl spojenectví s církevními představiteli akvilejského patriarchátu i se šlechtickým sněmem Friaulska. Tím se zhroutily plány jeho bratrance Filipa Sponheimského. I když se loňského roku stal akvilejským patriarchou, bylo zřejmé, že vládnout tu po svém nebude. To byla pro něj další těžká rána. Celý život se snažil být vládcem, ale nikde ho nechtěli. Většinou si za to mohl sám, to on však odmítal uznat. Spravoval sice výnosný církevní úřad, jenže nepřijal vyšší svěcení. To se pak těžko mohl tvářit jako odpovědný muž.

Nakonec se však ukázalo, že mu i tentokrát bude štěstěna nakloněna. Přemysl totiž neměl možnost spor s ním dotáhnout do konce. Tohle se mu poslední dobou stávalo často. Nepříjemné události přicházely příliš rychle, než aby se mohl jedné věci věnovat dostatečně dlouho. Ještě než připravil proti Filipovi Sponheimskému vojenské tažení, dozvěděl se o smrti svého uherského spojence krále Bély. Okamžitě všeho nechal a vyrazil na Moravu.

Bélův syn Štěpán nikdy neuznal legitimitu Přemyslovy vlády ve Štýrsku a odmítal respektovat mírové dohody, které Béla s českým králem uzavřel. Byl to muž nesmírně ctižádostivý, svárlivý a podlý. V tom nezapřel arpádovskou krev. Bylo mu třicet let a po otci zdědil povahu válečníka. Byl silný a i nepřátelé uznávali jeho odvahu. Respekt si upevnil ještě tím, že na jeho straně stáli pohanští Kumáni, kteří na hranicích svou krutostí děsili moravský a rakouský lid.

Štěpán se oženil s princeznou Alžbětou, dcerou kumánského chána Kötena. Navzdory tomu, že přijala křest, udržovala pohanské zvyky předků a oblékala se, jako by žila ve stepích a nikoli na královském dvoře. Byla snědá, divoká a smrtelně nenáviděla všechny Arpádovce, protože ji nikdy nepřijali mezi sebe a odmítali uznat dědická práva jejího syna Ladislava, kterého dala manželovi před osmi lety. V duši vlastně nenáviděla všechno uherské, neboť šlechta kdysi zavraždila jejího otce. Snila o zemi, v níž budou vládnout po svém Kumáni.

„To nebezpečí je o to větší, že křesťanstvo stále nemá Svatého otce,“ vysvětloval Přemyslovi olomoucký biskup Bruno ze Schauenburku. Byl už stařec, hlavu měl téměř holou, jen kolem uší zbyly chomáčky řídkých bílých vlasů. Občas dostával zánět kloubů, to pak chodil těžce a opíral se o honosně zdobenou biskupskou berlu. Měl však živé oči a vynikající přehled o všem, co se kde šustlo. Patřil k nejlepším diplomatům v zemích za Alpami. Přemysl ho považoval za svého nejcennějšího rádce a občas se k němu choval i s jistou úctou.

„Ani další volba papeže nerozhodla,“ pokračoval biskup Bruno. „Konkláve trvá už téměř rok.“

„To vím,“ mrzutě ho zarazil Přemysl, „ale co to má společného s uherskou hrozbou?“

„Jediná síla v Uhrách, která se může Štěpánovi postavit, jsou tamní biskupové. Béla chránil zájmy církve, ale Štěpán jistě tak horlivý nebude. Nedělám si o uherském kléru iluze. Pokud nebude uherské biskupy nutit papež, aby hájili církevní zájmy, sami nepodniknou nic. Tedy za předpokladu, že je nechá Štěpán v klidu. On hloupý není. Proč by je popuzoval proti sobě?“

„Nepřeceňuj vliv církve,“ pokáral ho Přemysl. „Zvláště v Uhrách ne. Tam je dvacet mečů víc než zástup v ornátech.“

„Nejde jen o Uhry samotné,“ pokračoval starostlivě Bruno ze Schauenburku. „V nadcházející válce se Štěpánem potřebujeme získat na svou stranu mínění celé říše. Mám vám snad vykládat, jak proradní jsou němečtí rytíři? Jakmile se zapletete do boje na východě v Uhrách, hned začnou hledat příležitost, jak urvat něco z vašeho panství v Čechách nebo v Rakousku. Potřebujeme podporu německých arcibiskupů!“

„To je rozumná úvaha,“ souhlasil po krátkém přemýšlení Přemysl. „Zařiď to! Truhlice stříbra má stejnou moc jako přímluva papeže.“

„Nezní to sice uctivě, ale s lítostí v duši uznávám, že je to pravda,“ připustil důstojně olomoucký biskup. „V téhle věci mi jistě bude platným přímluvcem váš bratranec Vladislav, salcburský arcibiskup. Ještě že ho máme. Zajistí nám klid i v Polsku.“

Český král ihned po tomto rozhovoru zamířil se svou početnou družinou do Znojma, které bylo pro přípravu války s novým uherským králem Štěpánem nejvhodnější. Moravská i rakouská šlechta to měla do Znojma blízko a jezdívala sem ráda. Proto dal Přemysl hrad rozšířit a nákladně přestavět. Nemusel šetřit penězi. Jihlavské stříbrné doly mu poskytovaly takové množství stříbra, že si mohl dovolit budovat stále nové a nové hrady a města. V nich viděl oporu své moci a nelitoval času ani nákladů.

Byl hrdý, jak dokázal přemyslovské dědictví zvelebit. V době jeho mládí se České království nijak podstatně nelišilo od německých markrabství a vévodství. Jeho otec král Václav často pyšně vykládal, kolik úsilí ho to stálo. Nikdy neopomněl připomenout, že on sám přebíral zemi, v níž hrady ani města kamenné hradby neměly. Za dvacet let se Václavova země vyrovnala říši. Přemysl měl však ambice mnohem vyšší. Nedávno se v Praze usadil proslulý učenec Jindřich z Isernie, který prohlásil, že se Přemyslova země záhy vyrovná Francii. To byl jeho cíl. Na sever od Alp nebylo skvostnější říše. Ale ani to Přemyslovi nestačilo. Snil o předním místě mezi křesťanskými panovníky. A proč ne? Měl moc i peníze. Ne nadarmo se mu začalo říkat Král železný a zlatý.

Do Znojma dorazil Přemysl k večeru. Po skončení uvítací hostiny ho na nádvoří zastavil rakouský komoří Ota z Perchtoldsdorfu. Zdvořile se uklonil a požádal o slyšení mezi čtyřma očima. Přemysl předpokládal, že noc stráví s Blaženou, dcerou znojemského purkrabího Radslava. Byla to milá dobře stavěná holka a měla slíbeno, že ji Přemysl jednou výhodně provdá. Už se na ni těšil, protože od jednání v Cividale neměl na milostnou zábavu čas a ve slabinách pociťoval prudkou touhu. Rozmrzele se proto optal, zda by to nepočkalo do zítra.

„Jistě, můj pane, všechno by počkalo, pokud si budete přát,“ odpověděl zdvořile komoří Ota z Perchtoldsdorfu. „Přesto si dovoluji vyslovit svůj skromný názor, že s touto věcí by se příliš otálet nemělo.“

„O co jde?“ vyjel Přemysl ostře. Pochopil, že si na dceru znojemského purkrabího musí nechat zajít chuť. Na hostině vypil několik džbánků vína, to znojemské mu vždycky chutnalo. Bylo trochu trpké, a přitom po něm zůstávala na jazyku příjemná chuť. Cítil lehkou opilost a to nejlepší, co si uměl představit, byla ženská náruč.

„Kdosi důležitý s vámi musí nutně mluvit. Ale ne tady,“ vykládal uctivě rakouský komoří a ukázal na dvořany, kteří postávali všude kolem.

Přemysl přikývl a povzdechl si jako mučedník, ale současně pocítil zvědavost. Pokud se noční host skrývá, pak to musí být někdo významný z Uher. Jiní by přece nemuseli svou přítomnost tajit. Rychlým krokem vstoupil do paláce a po schodech vyběhl do ložnice. Byla v nároží budovy a Přemysl ji nechal skvostně zařídit. Pobýval tu často a měl Znojmo rád. Usadil se do křesla a čekal. Otevřeným oknem k němu doléhaly veselé hlasy z nádvoří. Mužské, stejně jako ty ženské. Znovu si představil nahé tělo dcery purkrabího.

Vrzly panty a masivní dveře pobité stříbrným kováním se na škvíru otevřely. Dovnitř vklouzla postava v ženském plášti s kápí, která zakrývala hlavu i obličej. Přemysl se pousmál. Možná bude dnešní noc přece jen zábavná. Ale vzápětí musel své očekávání opravit. Noční host rozepnul přezku, shodil kápi z hlavy a pak sňal plášť. Před českým králem stál nevysoký muž s úzkou tváří. Na bradě mu vyráželo strnisko šedivějících vousů a na levé tváři měl pihu. Husté obočí stínilo nevýrazné šedé oči. Oblečený byl do jednoduché plátěné haleny a uherských kožených nohavic. Takový oděv nosíval prostý lid. U pasu se mu však houpal meč se žlutým jaspisem na jílci.

Přemysl toho muže od vidění znal. Věděl, že se jmenuje Jindřich a je hlavou mocného rodu Kyseckých. Při oficiálních jednáních stával Jindřich Kysecký mezi čelnými dvořany uherského krále Bély. Hovořil s ním však snad jen jednou nebo dvakrát. Kysečtí byli nejen zámožní, ale především důležití, protože vlastnili hrady a města v komitátech, které sousedily s Moravou a Rakouskem.

Jindřich Kysecký se zdvořile, ale nikoli podlézavě uklonil. Uherští magnáti měli svou hrdost, a to i v případě, že se chystali zradit svého krále.

„Proč jsi chtěl se mnou hovořit v soukromí?“ optal se Přemysl. Ani náznakem nedal znát svou rozmrzelost. Pokud šlo o vládu, šlo vše stranou. Když chtěl, uměl být velice příjemný společník.

„Na váš dvůr se uchýlila řada uherských rytířů,“ odpověděl rozvážně Jindřich Kysecký. „Hledají u vás ochranu. Já ale přicházím v jiné záležitosti. Nehledám ochranu, jsem dostatečně mocný, abych své zájmy uhájil sám. Nabízím spojenectví. Přejdu na vaši stranu, ovšem za podmínek, které budou odpovídat vlivu mého rodu.“

„Tvého rodu si nesmírně vážím,“ souhlasil Přemysl. „Pokud si vzpomínám, byli jste to právě vy, Kysečtí, kteří kryli ústup krále Bély, když jsem ho porazil u Kressenbrunnu. A počínali jste si nesmírně statečně.“

„Jistě,“ souhlasil magnát. „Zahynul tam můj nejstarší syn. Pak ještě strýc a jeden z mých bratrů. Ale ta věc je za námi. Mluvme o tom, co bude. Mám dva požadavky. Chci hrad v rakouském vévodství, který bude odpovídat mému postavení. Protože jsem nedávno ovdověl, rád bych za manželku dceru některého ctihodného českého velmože. Významem se mi mohou rovnat jen Vítkovci, ale ti zrovna žádnou dívku na vdávání nemají. Věřím však, že se najde jiná urozená nevěsta. Rád bych ovšem, aby byla i pěkná.“

Přemysl ho poslouchal s přimhouřenýma očima a rychle uvažoval, nakolik je tahle nabídka výhodná. Ale nebylo proč váhat. Otevřené vystoupení Kyseckých proti novému uherskému králi oslabí Štěpánovu prestiž mezi ostatními magnáty. Přikývl a s úsměvem souhlasil: „Přijímám tvé podmínky. Nabídnout ti mohu hrad Lávu. Je jeden z nejvýznamnějších tady v okolí. Budeš mu vládnout, ale nikoli dědičně. A vyberu ti pěknou nevěstu. Bude tak hezká, aby se líbila i mně.“

„To je jistě nadějná záruka,“ uklonil se zdvořile Jindřich Kysecký. Sebral plášť a rychle se do něj začal halit. Přitom pokračoval: „Do zásnub zůstane naše ujednání tajné. Štěpán mi už vzkázal, abych přivedl družinu. Odmítnu to. Na znamení dobré vůle vám něco prozradím. Za týden přepadnou Kumáni vesnice v rakouském pohraničí. Budou drancovat, nic, co by vás mohlo ohrozit. Od jistého přítele však vím, že současně Štěpán hodlá s početným oddílem vstoupit do Štýrska. O to mu jde především. Má tam přátele a spolu s nimi chce část země obsadit jako zázemí pro další útoky.“

„Kde přesně zaútočí?“

Uherský magnát mu popsal brody, jež hodlá uherský král k výpadu přes hranice použít. Uklonil se a bez rozloučení vyklouzl ven.

KAPITOLA 2

Díky zprávám od Jindřicha Kyseckého shromáždil Přemysl dostatečné síly a rozmístil je na správných místech, aby oba výpady uherského krále Štěpána odrazil, aniž by způsobily větší škody. Obranu však neřídil osobně, velení svěřil rakouskému velmoži Otovi z Haslova.

Sám pospíchal do Prahy, protože se dozvěděl o dalším úmrtí, které mařilo jeho plány mnohem více než ztráta uherského krále Bély. Nečekaně zemřel jeho bratranec salcburský arcibiskup Vladislav. Ztráta byla o to větší, že byl nejen věrným spojencem, ale byl to i zábavný společník a Přemysl ho považoval za skutečného přítele. A takových v křesťanském světě mnoho neměl.

Salcburské arcibiskupství hraničilo s bavorským vévodstvím a kontrolovalo velkou část obchodu, který směřoval z říše na východ. Přemyslovi nemohlo být lhostejné, kdo se ujme arcibiskupského stolce. Kapitula zvolila probošta Fridricha z Walchenu. Ten dříve zastupoval Vladislava, pokud dlel v rodném Slezsku. A tam býval často, protože se místo nezletilého synovce Jindřicha staral o vratislavské knížectví. Malého Jindřicha vychovávala na svém dvoře Kunhuta, stejně jako děti dalších významných polských rodů.

Proti volbě salcburské kapituly Přemysl neprotestoval, mohla dopadnout hůře. Fridrich z Walchenu byl schopný prelát a dobrý diplomat. Pro českého krále byl přijatelnější, než kdyby se arcibiskupem stal příbuzný vévody Jindřicha Bavorského. Bylo však zřejmé, že část vlivu Přemysl v Salcburku ztratí. A to ani nemyslel na to, co se stane v Polsku. Autorita jeho bratrance Vladislava dokázala držet na uzdě ctižádostivé piastovské příbuzné. Mnozí z nich byli prostřednictvím sňatků spojeni s Arpádovci, dalo se proto očekávat, že začnou podporovat krále Štěpána.

S hlavou plnou starostí dorazil do Prahy. Už když se před ním vynořil dvojitý pás hradeb Starého Města pražského, za nímž vystupovaly špičaté střechy domů a věže kostelů, pocítil zvláštní klid. Byl doma. Když vjížděl do brány Pražského hradu, usmíval se.

„Bůh ti žehnej,“ jásala Kunhuta, když se mu v trůnním sále vrhla do náruče. Byl to už takový rituál. Vždycky dávala před celým dvorem najevo, jak oddaně ho miluje a bylo jí jedno, co si o tom myslí dvořané. Nevšímala si jich. Pokud by kolem stály jen kamenné sloupy, chovala by se stejně.

„I tobě, má drahá,“ opáčil Přemysl dvorně. Sklonil se k ní a tiše se optal, zda náhodou nečeká jeho dítě. Tolik toužil po synovi.

„Jak bych mohla, když jsem v loži neustále sama?“ opáčila posmutněle. Hned však ožila a pokračovala: „Přijela má matka. Měl bys ji hned přijmout.“

„Nepočkalo by to?“ povzdechl si. Ale znal svou ženu, a tak ani nečekal na odpověď a zamířil k trůnu. Svou uherskou tchyni příliš v lásce neměl. Princezna Anna patřila mezi nejoblíbenější děti krále Bély. Byla o něco starší než Přemysl a nebyla příliš pohledná. Krásu a plavé vlasy zdědila Kunhuta spíše po svém otci, ruském knížeti Rostislavovi. Anna byla ovšem žena ctižádostivá a právě ona stála za vzestupem svého syna Bély Mačevského. Z více než desítky vnuků krále Bély získal právě on největší panství a moc.

Sotva se Přemysl usadil na trůnu a Kunhuta po jeho boku, ohlásil herold uherskou princeznu a její doprovod. Otevřely se dveře, vstoupila Anna a za ní kráčelo několik tuctů honosně oblečených uherských šlechticů. Ti všichni uprchli před králem Štěpánem. Přemysl se nepatrně zachmuřil. Bylo dobré mít na svém dvoře pár uherských rytířů, kteří mohli být užiteční jako průvodci v případě vojenského tažení, ale tak početný zástup se mu živit nechtělo, neboť bylo jasné, že všichni přijeli i se svými rodinami a s ozbrojenými družinami. Nicméně vyšel Anně vstříc a objal ji, jak se slušelo. Tohle nebylo oficiální slyšení, ale rodinné setkání. Proto mohl odložit upjatou důstojnost královského majestátu. Jenže tchyně ho dokázala navzdory všemu pokaždé znovu překvapit.

„Já a mí uherští přátelé si vážíme tvého pohostinství,“ prohlásila, když se Přemysl vrátil na trůn a ona se usadila na nízkou stoličku vedle své dcery Kunhuty. Ostatní uherští šlechtici klečeli se sklopenými hlavami na podlaze před českým králem.

„Nepřicházím však jako prosebník,“ pokračovala princezna Anna. „Nabízím ti spojenectví, neboť můj hanebný bratr Štěpán se zmocnil trůnu neprávem.“

„Odpusť,“ zarazil ji Přemysl. Navzdory tomu, že Štěpána nenáviděl, neměl rád, pokud se zpochybňovaly rodové principy křesťanské vlády. „Ale on je nejstarším Bélovým synem. A ještě za otcova života se stal mladším králem a spoluvladařem.“

„To je pravda. Ovšem Štěpán se k našemu otci zachoval zrádně. Není přece tajemstvím, že nerespektoval jeho vůli, válčil proti němu, a dokonce usiloval o jeho život. Proto mne otec na smrtelném loži požádal, abych chránila slávu uherských zemí. Tím král Béla mínil, aby se nehodný Štěpán nestal jeho následovníkem, ale vybral si mne a mé potomky.“

Přemysl si ji pozorně měřil. Arpádovci byli vždycky prolhaní, pokud šlo o výklad práva. On sám to zažil mnohokrát, neboť Béla ani Štěpán nedodržovali žádné smlouvy. To, co Anna tvrdila, bylo chytré už proto, že se to nedalo dokázat ani vyvrátit. Jenže nedalo se to ani splnit. Zdvořile přesto souhlasil: „Jistě, to by byla určitě dobrá volba. Potíž je ovšem v tom, zda ji uzná uherská šlechta.“

„S pomocí tvých mečů jistě,“ pokračovala princezna Anna. Přemysl si povšiml spokojeného výrazu v Kunhutiných očích. Obě se předem dohodly. To jen zvýšilo jeho rozmrzelost. Jenže na druhou stranu válka se Štěpánem stejně už začala, a proč nepřistoupit na tuhle hru, která jemu ublížit nemohla, ale Štěpánovi ano?

„Uherský král Béla byl mým přítelem,“ pronesl po krátkém zvažování. „Poslední přání umírajícího je svaté. Pokud Štěpán neustoupí, budu s ním bojovat.“

„Věděla jsem, že přicházím na královský dvůr, kde se ctí zákony a boží přikázání,“ ocenila to hlasitě princezna Anna. Přemysl se na ni trochu překvapeně zadíval, protože to, co pronesl, považoval za konec rozhovoru. Poslední slovo měl mít přece on.

„Už na začátku jsem řekla, že nepřicházím jako prosebnice,“ pokračovala jeho tchyně a tleskla. Z hloučku klečících velmožů vstal trenčínský bán Jur. Za krále Bély byl jedním z nejvlivnějších rytířů Horních Uher. V ruce držel červené kožené pouzdro, které opatrně donesl k trůnu a položil k Přemyslovým nohám. Pokřižoval se a pak zvedl víko. Uvnitř byly uherské korunovační klenoty.

Anna na ně prostě ukázala a pyšně dodala: „Vzala jsem je s sebou. Přesně, jak si přál můj zesnulý otec. Koruna svatého Štěpána, praotce arpádovského rodu, je zde. Můj nehodný bratr Štěpán se nemůže nechat korunovat uherským králem! Může se jím jen prohlásit, ale tato koruna musí být vložena na hlavu toho, kdo si ji opravdu zaslouží. A to on není.“

Přemysl okamžitě pochopil, že to podstatným způsobem mění jeho postavení vůči Uhrám. Měl v ruce trumf, který nemohl Štěpán přejít pouhým mávnutím ruky. Tchyně Anna udělala víc, než vůbec mohl doufat. Za téhle situace samozřejmě nemohl litovat nákladů, které ho bude stát pobyt početné uherské šlechty v Praze. V duchu přehodnotil události posledních týdnů a rozhodl se. Je na čase, aby dal Štěpánovi za vyučenou.

Události v říši byly sice důležité, ale tady se otevíraly netušené možnosti. Teď se nesměl ukvapit. Otec Václav pro něj získal stolec rakouských a štýrských vévodů, proč by on nezískal pro své potomky trůn uherských králů? Laskavými slovy Anně poděkoval a se všemi členy dvora, kteří byli v trůnním sále slavnostnímu jednání přítomni, přísahal, že se zasadí o splnění odkazu krále Bély.

Večer na hostině nepobyl dlouho a pospíchal za Kunhutou. Dychtivě ho už očekávala a milovali se skoro až do rána.

„Jsi veliký král,“ zalykala se štěstím.

Jindřich z Lichtenburka byl Přemyslův vrstevník a znali se od dětství, i když k sobě neměli nikdy blízko. Jindřichův otec Smil krále Václava neopustil, když proti němu Přemysl povstal. Po otcově smrti se Přemysl mstil všem, kteří přispěli k jeho porážce. Smil tehdy zastával úřad nejvyššího komořího. Aby se sám zachránil, musel na základě Přemyslových příkazů svolat do Prahy představitele urozených rodů, které pak nechal nový český král uvěznit. Smil sice rodový majetek zachránil, ale přední postavení u dvora ztratil a přišel o většinu starých přátel. Umíral zahořklý, ale s vědomím, že dětem otevřel cestu ke slávě.

Jindřich z Lichtenburka se na královském dvoře objevoval pravidelně, účastnil se většiny vojenských tažení svého panovníka, ale nikdy nepatřil k jeho důvěrníkům. Proto ho překvapilo, že si ho hned druhý den po návratu do Prahy Přemysl zavolal k soukromému slyšení do své ložnice. Tohle se mu ještě nestalo. Kráčel chodbou paláce s obavami, zda to je dobré nebo špatné znamení. Český král byl nevyzpytatelný vládce.

Lichtenburkové měli řadu nepřátel, protože byli nesmírně bohatí. Na jejich panství se našlo stříbro a navzdory tomu, že urbura patřila králi, měli z těžby obrovské zisky. Jejich hrad Lichtenburk, jemuž domácí lid říkal Lichnice, byl jedním z nejvýstavnějších v celé zemi. Jenže na královském dvoře se dalo díky pomluvám upadnout v nemilost snadno.

Přemysl seděl u stolu a měl ve tváři trochu unavený výraz. Od rána řešil záležitosti, které se nahromadily za dlouhé měsíce, kdy v Praze nebyl. A které ho ani trochu nebavily. „Posaď se,“ vyzval ho vlídně.

Jindřich z Lichtenburka pochopil, že je to dobré znamení. Nejprve se uklonil a teprve pak usedl do tmavého křesla s vysokým špičatým opěradlem a područkami vyřezanými do tvaru lvích hlav.

„Nebudu říkat zbytečná slova,“ pokračoval Přemysl věcně. „Proto ti oznámím svou vůli. Tvá dcera Věnceslava je velice krásná dívka. Provdá se za uherského magnáta Jindřicha Kyseckého.“

„Ale vy sám jste před půl rokem souhlasil, aby se zasnoubila se Závišem z Falkenštejna,“ namítl Jindřich z Lichtenburka opatrně. Spříznění s Vítkovici považoval pro svůj rod za mnohem užitečnější než provdat dceru kamsi mezi uherské pohany.

„Pro Záviše najdu jinou nevěstu,“ odmítl to Přemysl. „O tom nebudeme diskutovat. Chci vědět něco jiného. Je tvá dcera ještě panna? Pokud vím, na tohle si uherští rytíři velice potrpí.“

„Je,“ zabručel Jindřich a měl na sebe zlost, že dceru tak bedlivě střežil, když jeho hrad na jaře mladý Záviš navštívil. Dceři se líbil a jemu budoucí zeť rovněž. Kdyby nebyl tak úzkoprsý, mohla už být svatba. Jenže s tím se v tuhle chvíli nedalo dělat nic.

„Věřím, že dáš své dceři důstojné věno,“ pokračoval český král s přátelskou starostlivostí. „Jindřich Kysecký je mocný a bohatý, bude užitečný nejen pro tvého krále, ale jistě i pro tvůj rod. A abys viděl, že umím být vděčný, tvá dcera dostane ode mne k věnu úřad správce hradu Lávy.“ To Jindřicha z Lichtenburka usmířilo. Láva byl jeden z nejpevnějších hradů na pomezí Rakouska a Moravy.

Svatba se konala za tři týdny a ihned poté Kysečtí vystoupili proti Štěpánovi. Odmítli ho uznat jako uherského krále, neboť král Béla ho podle jejich výkladu neustanovil svým následníkem. Na jejich stranu se přidaly další významné rody, ale nebylo jich zdaleka tolik, jak Přemysl doufal. Válka se rozhořela naplno, ale žádná z válčících stran nedokázala zpočátku soustředit početnější vojsko a boj se omezoval na krátké výpady za hranice a drancování.

Bylo léto a blížily se žně, proto byly škody v pohraničních vesnicích značné. To samozřejmě přispívalo k rozladění šlechty, která v těch krajích žila. Jim válka nepřinášela nic. Stejně nespokojená byla i moravská a rakouská města. Už řadu let žila v míru a obchodování s Horními Uhrami jim přinášelo slušné zisky. To vše teď ohrožovala válka. Navíc bylo záhy zřejmé, že bude dlouhá, vyčerpávající a těžko si najde jednoznačného vítěze.

„V Brně mne navštívil kaloczský biskup,“ hlásil Přemyslovi uvážlivým hlasem olomoucký biskup Bruno ze Schauenburku. „Uherská církev je znepokojena. Nikoli kvůli Štěpánovi, ale proto, že domácí válka mezi uherskými magnáty může přinést křesťanům jen škody a utrpení.“

„Počkej,“ zarazil ho ostražitě český král. „Pokud hovoříš takto květnatě, znamená to, že neseš špatné zprávy. O co jde?“

„Uherská církev uznala Štěpána za legitimního panovníka a hodlá uvalit klatbu na ty velmože, kteří se postavili proti němu. Především na Kysecké. A také na princeznu Annu.“

„Na to nemají uherští biskupové právo.“

„V Uhrách ano,“ pokrčil klidně rameny bělovlasý biskup. Byl příliš zkušený, aby si myslel, že v křesťanském světě rozhodují zákony. Pravdu měl ten, na jehož straně bylo více mečů.

„Jistě ti kaloczský biskup navrhl nějaké řešení,“ povzbuzoval ho k dalšímu hovoru Přemysl. Záležitosti v Uhrách se nevyvíjely tak, jak si představoval.

„Jistě, můj pane,“ sklonil hlavu olomoucký biskup. „Příměří. Na dva roky. Lid si potřebuje oddechnout.“

„A Štěpán rovněž,“ bručel Přemysl nerozhodně. Tohle řešení se mu příliš nelíbilo. „Zradil bych Kysecké a další své spojence. A co bych příměřím získal?“

„Já myslím, že hodně. Půjde o příměří, nikoli o mír, válečný stav bude formálně trvat dál. Uherští magnáti, kteří se postavili za vás, budou považováni za vaše spojence a nemohou být potrestáni. Církev na ně podle slibu uherských biskupů neuvalí klatbu. Štěpán se zaváže, že na ně nezaútočí ani v případě, že se mu nepokoří. Pokud budou mít jeho uherští odpůrci volné ruce, budou dál pracovat pro vás. Štěpán neumí vládnout, na vaši stranu přejdou určitě další uherské rody. Čas hraje spíše pro vás, můj králi. V tuhle chvíli se navíc musíte věnovat záležitostem ve Štýrsku a Korutanech. Nejprve dokončíte všechno tam. Získáte odklad, abyste v klidu shromáždil silné vojsko.“

„Promyslím to,“ slíbil neurčitě Přemysl.

„Bylo by ovšem dobré uzavřít tu věc před příchodem zimy,“ upozornil ještě Bruno ze Schauenburku a svému králi požehnal. Odcházel s hlavou plnou starostí. Jen on sám věděl, jak ožehavé jsou uherské záležitosti. Pokud by Štěpán podnikl vojenský výpad, směřoval by ho nejspíše na Moravu, kde měl olomoucký biskup své majetky. Nic horšího než drancování svých statků si neuměl Bruno představit.

K Přemyslovu překvapení se za smírné jednání se Štěpánem postavila i česká a rakouská šlechta. Jen málo rytířů toužilo zkřížit meče s uherskými bojovníky. Tahle válka neslibovala tučnou kořist. A tak nakonec na dohodu přistoupil. Štěpánovi ovšem nevěřil a ani uherský král se nechoval lehkomyslně. Šlo o hodně a mezi oběma bylo příliš prolité krve. Rakouská šlechta dosud nezapomněla na Štěpánovu proradnost, když během války před deseti lety porušil příměří a zákeřně pobil desítky rakouských rytířů.

Jak se nakonec ukázalo, větším problémem bylo, kde se oba panovníci setkají, než to, o čem budou jednat. Podmínky smíru dohodli jejich vyjednávači bez podstatných potíží, ale Přemysl odmítl vstoupit na uherskou půdu a Štěpán zase na moravskou či rakouskou. Přijatelný kompromis navrhl nakonec prešpurský župan Egidius.

Setkání obou králů se uskutečnilo na malém ostrůvku na Dunaji. Ležel uprostřed řeky na vhodném místě přímo proti prešpurskému hradu. Na opačném břehu se nacházela rakouská vesnice Pottendorf. Dunaj byl v těch místech hluboký a nehrozilo, že by vojska jedné strany mohla přejít přes řeku a napadnout své nepřátele. Přesto neponechal Přemysl nic náhodě a dal u Pottendorfu zbudovat opevněný vojenský tábor, v němž soustředil dostatek ozbrojenců.

Služebníci obou panovníků vykáceli rukou společnou a nerozdílnou na ostrůvku stromy a křoviny, aby se tam nikdo nemohl ukrýt. Králové se měli setkat na ostrově sami, bez ozbrojeného doprovodu. To považovali za jedinou možnost, jak se vyhnout přepadení. Měli meč, aby se mohli bránit. Navíc se dohodli, že zůstanou stát několik kroků od sebe. Jejich služebníci označili silným provazem hranici, již nesměl ten druhý překročit.

Na ostrov se museli dopravit v loďce sami. Oba usedli k veslům a v dohodnutý čas vyrazili. Přemysl nespěchal, protože věděl, že u protilehlého břehu je silný proud a Štěpánovi to bude trvat déle než jemu. Nechtěl tam být příliš brzy. Na obou březích stáli lučištníci, kteří měli zasáhnout, pokud by kdokoli na opačné straně porušil dohodu.

Přemysl přistál, ale protože přes ostrůvek neviděl na jeho druhou stranu, počkal, až mu dal z břehu rakouský komoří Ota z Perchtoldsdorfu znamení, že loďka s uherským králem přirazila ke břehu. Teprve pak vystoupil na pevnou zem a pomalým krokem zamířil k lanu, kde se měli setkat. Dorazili tam společně.

Chvíli mlčky stáli a měřili se pohledy. Štěpán měl kolem očí jemné vrásky, navzdory tomu, že byl mladší než Přemysl. Oči měl chladné a zlostné. Bylo zbytečné tu věc protahovat. Zopakovali si podmínky smíru a navzájem se ujistili, že je budou dodržovat. Pak složili slavnostní přísahu a tím jednání skončilo. Neobjali se, jak bylo při mírových jednáních obvyklé. Vojáci na obou stranách, kteří jednání z dálky sledovali, to považovali za špatné znamení.

Table of Contents

KNIHA PRVNÍ (1270–1273)

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KNIHA DRUHÁ (1274–1278)

KNIHA TŘETÍ (1279–1282)

KNIHA ČTVRTÁ (1283–1288)

KNIHA PÁTÁ (1289–1291)

KNIHA ŠESTÁ (1291–1297)

KNIHA SEDMÁ (1298–1302)

KNIHA OSMÁ (1303–1305)