PROLOG

Déšť konečně polevil, až skoro ustal. Rytmické dunění v džungli zesláblo a nyní už se ozýval pouze vzdálený šelest. Ticho rušilo jen vytrvalé kap, kap, kap, jak voda cákala do bahnitých kaluží. Do deštného pralesa občas zabloudil paprsek slunečního světla.

Do šera nakukovala skupinka zvědavých vřešťanů, kteří se drželi nižších větví stromů. Sledovali jasný pruh slunečního světla v místech, kde na pralesní půdě ležel roztažený umolousaný obrys čehosi. Každých pár minut některý z nich vyrazil příšerný skřek a divoce zatřepal větví, na níž seděl.

Avšak vřešťani postupně ztráceli zájem o tu bezsrstou opici, která nehybně ležela pod nimi. Už to nebyla legrace. Když prve začali ze stromů házet klacky, opice se pokoušela před palbou bránit. Jednou na ně dokonce zaštěkala svou řečí. Teď však strnule ležela jako hrouda hlíny a už se o nic nezajímala. Nastal čas pohnout se zase dál.

Opičí skřeky v dálce pomalu utichaly a z nehybné postavy unikl vzdech, který zněl téměř lidsky. Beck Granger by normálně nepředstíral mrtvého, zvlášť ne před hordou mladých zpupných vřešťanů. Ale padal už vyčerpáním a zoufale si potřeboval zachovat aspoň tu trošku energie, která mu zbyla.

A navíc někde poblíž stále číhalo mnohem větší nebezpečí. V pralesích kolumbijské Sierry Nevady žil jen jediný pán a tento pán nebyl člověk. Jakmile se začne snášet noc, mohutný jaguár, král pralesních koček, začne opět obcházet své teritorium.

Mladík celý den cítil, jak jeho kuráž kvůli dešti, horku a hladu umdlévá. Přesto šel dál, využíval při tom každičký kousek síly, kterou v sobě ještě měl, a také všechny útržky znalostí, co shromáždil v dětství, když se pilně učil, jak přežít. Navzdory všemu stále ještě žil, a někde tam venku se nacházel cíl, jenž hledal.

V horečnatém spánku opět stanul tváří v tvář onomu indiánovi. Pamatoval si okamžik, kdy poprvé spatřil ty třpytící se oči. Jako by se to událo už dávno. Karneval. Dvojčata. Don Gonzalo. Ta neobyčejná noc na náměstí. Tam začalo zoufalé hledání Ztraceného města.

A pak si vzpomněl. Na krku mu visel zablácený amulet ve tvaru zlaté ropuchy. Její oči se leskly ve slunečním světle, ústa měla otevřená dokořán. V Beckových žilách se rozproudil adrenalin. Pořád měl ještě jednu šanci.

Zhluboka a dlouze se nadechl a přitiskl si amulet ke rtům.

A foukl.

KAPITOLA 1

Beck Granger vyšel na balkon pětihvězdičkového hotelu Casa Blanca a potichu hvízdl. „Tak tohle,“ zamumlal si pod vousy, „je fakt neskutečné.“ Nekonečný průvod karnevalových alegorických vozů se za bouřlivého povzbuzování davu hrnul z úzkých dlážděných uliček na hlavní náměstí dole.

Nad zástupem lidí se vratce pohupovaly figuríny mužů s okázalými kníry oblečené v renesančních kabátcích a krejzlících a každých pár minut se ozýval uznalý řev, když se objevil nějaký zvláště vyvedený alegorický vůz. Každoroční karneval v Cartageně byl v plném proudu a mírný vánek unášel ulicemi tóny salsy, conga, rumby a karibských kapel s plechovými bubny.

Výjev v tanečním sále, z něhož Beck právě vyšel, se stěží mohl odlišovat víc. Elegantně oblečení hodnostáři rozprávěli v malých skupinkách a mezi nimi tiše přecházeli číšníci v naškrobeném bílém oblečení. Čtyřčlenný smyčcový kvartet hrál čilý waltz. Beck nejasně poznával melodii ze strýcovy nezáživné sbírky vážné hudby.

„Super!“ zamumlal ten den už bůhví pokolikáté. Kolumbie byla určitě odlišná země. Taky to byl úplně jiný svět. Vrátil se v myšlenkách zpět k minulému týdnu. Už žádná další školní sychravá rána, která se do snídaně tak vlekla. Žádní pánové Braintreeové a dvojitá dávka matematiky po celý měsíc. A paní Armingtonová (Oplechovaná, jak jí kluci vždycky říkali) teď může vřeštět akorát na holuby na školním dvoře, když se chlapci rozprchli na velikonoční prázdniny. Beck se radostně usmíval.

„Becku! Hola! Amigo!“

Beck se otřepal a procitl z denního snění. Viděl, že se na něj uličnicky zubí dva mladí lidé, jejichž obličeje se podobaly jako vejce vejci. Zpod hnědých kudrnatých kštic, vysoko posazených lícních kostí a klenutého obočí se na něj slova jen řinula. Nebýt velkých zlatých náušnic, které visely z uší obličeje napravo, přísahal by, že vidí dvojitě.

„Marco, Christino. Buenos días.“

Beck po necelých čtyřiadvaceti hodinách v Jižní Americe pochytil několik užitečných španělských frází, ale zatím to nevypadalo, že by si ho někdo spletl s místními. Naštěstí byla angličtina dvojčat trochu pokročilejší. Potkali se teprve včera, když dvojčata s otcem vítala Becka a jeho strýce na letišti. Přesto už měl pocit, jako kdyby patřili do jedné rodiny.

„Doufám, že se ti naše malá oslava líbí, seňore Becku,“ řekl Marco. „Je úžasné, že s námi ty a tvůj strýc zůstanete. Náš karneval je nejlepší – my Kolumbijci umíme slavit. Ale pojď zpátky dovnitř – táta už si připravuje řeč. Teď zjistíme, o čem to celé je.“

„A vypátráme důvod, proč tu oba se strýcem vlastně jste,“ dodala Christina. „Není to trochu divné, že ti neřekl proč?“

„Naučil jsem se čekat,“ odpověděl Beck otráveně. „Strejda Al mi říká, že trpělivost je ctnost. Rád svoje projekty udržuje během školního roku v tajnosti. Aby mě to nerušilo v učení. Aspoň to tvrdí.“

Christina vešla do tanečního sálu jako první. Smyčcové kvarteto přestalo hrát a dychtivý dav zmlkl. Beck s dvojčaty se proplétali mezi hosty a razili si cestu přes velikou místnost. Beck viděl, že jeho strýc živě hovoří se skupinkou významných hostů. Podle poloprázdné sklenice se šampaňským v jedné a tlustého kubánského doutníku v druhé ruce usuzoval, že si strejda vychutnává, jak se stal středem pozornosti.

Ve svých pětašedesáti byl profesor sir Alan Granger jedním z nejuznávanějších antropologů na světě. Jeho odborné práce o životě domorodých kmenů se za ta léta staly klasickým studijním materiálem, povinnou četbou vysokoškoláků celého světa. Nedávno se objevil v porotě jedné televizní reality show, a proto teď jeho jméno znala celá Británie.

Ale pro Becka to vždycky bude prostě strejda Al, který raději zkoumá úlomky zuhelnatělé kosti ze dna nějaké jámy nebo kousíčky pergamenu pod mikroskopem, než aby se potkával s bohatými a slavnými.

Strejda Al byl Beckovým poručníkem od toho děsivého dne, kdy pro něj ředitel poslal, aby mu sdělil tu strašnou zprávu: Beckovi rodiče se pohřešují a předpokládá se, že jsou mrtví. Jejich lehký letoun havaroval v džungli a trosky se rozptýlily na kilometry daleko. Těla se nenašla a nehoda letadla se nikdy nevysvětlila.

Během těch tří let, co uplynuly od tragické smrti jeho rodičů, Beck ke strýci Alovi velmi přilnul a teď ho považoval za svého druhého otce. Celé dlouhé měsíce byl k neutišení, ale teta Kathy a strejda Al se svým nezdolně optimistickým přístupem – a taky báječnou domácí kuchyní – mu zas postupně vrátili chuť do života.

Jako většina členů Grangerovy rodiny byl i strýček Al celý život tulák. Práce jej často na celé měsíce zanesla do zapadlé divočiny po všech koutech světa, ale kdykoli se jeho výpravy kryly se školními prázdninami, vždycky brával Becka s sebou. A nejednou už musel být mladíkovi vděčný za to, že dokáže přežít i v těch nejtěžších podmínkách.

Beck už ve třinácti letech věděl o umění přežít víc, než se většina vojenských znalců naučí za celý život. Jeho otec David Granger byl šéfem speciálních operací Green Force, akční skupiny ochránců životního prostředí, a rodina žila s domorodými kmeny na mnoha nejodlehlejších místech světa, od Antarktidy až po africkou buš.

Několik týdnů před koncem trimestru obdržel Beck e-mail odeslaný ze satelitního telefonu zapadlé oblasti někde v Amazonii. Starosta Cartageny zval strýčka Ala na velikonoční prázdniny k sobě a své rodině do Kolumbie. Letenka už byla rezervovaná a Beck se chystal odletět den po skončení trimestru.

Beck tušil, že za pozváním se skrývá něco víc než jenom prázdniny na slunci, ale strejda Al mu nic nevysvětlil. Beck strávil deštivé ráno ve školní knihovně. Našel si na mapě Jižní Ameriky Kolumbii a pak důkladně prohledal internet, až nakonec vypátral další informace o záhadném starostovi Cartageny.

Starosta Rafael de Castillo, jehož nyní znal spíše jako otce Marka a Christiny, byl přímý potomek dona Gonzala de Castillo, slavného španělského dobyvatele neboli conquistadora. Gonzalo se plavil s Kryštofem Kolumbem na jeho cestách za objevy Nového světa. Proslul jako zakladatel Cartageny, shromáždil nesmírné bohatství a zemřel za záhadných okolností po jedné výpravě do nedalekého pohoří Sierra Nevada.

Teď se Beckovi a dvojčatům aspoň povedlo protlačit se těch několik metrů k pódiu ve velkolepé tančírně hotelu Casa Blanca. Zatímco se strkali, aby lépe viděli na řečníky, ozvalo se skřípění zvukové aparatury a následně zesílený rachot, jak si poblíž mikrofonu někdo odkašlal.

„Señoras y señores,“ zaburácel hlas, jehož majitele nebylo vidět.

Po ohlášení starosty následoval zdvořilý potlesk a otec dvojčat přistoupil k mikrofonu. Don Rafael, vysoký muž s tmavými, pečlivě upravenými vlasy, Beckovi připomněl staromódní hollywoodskou hvězdu z éry černobílého filmu. Patřil ke zkušeným řečníkům. Na tvářích hostů se tu a tam objevovaly úsměvy, po nichž se vždycky rozezněly salvy smíchu.

„Tohle říká často,“ zakřičela Christina Beckovi do ucha během jednoho zvlášť hlasitého výbuchu. „Sleduj – teď si pohladí knír. Dělá to vždycky, když si připadá spokojený sám se sebou.“ Marco s Christinou se vzápětí zakuckali smíchy, protože don Rafael to skutečně udělal přesně tak, jak předpovídali.

Pak dav opět utichl. Vážný výraz na starostově tváři naznačoval, že se blíží k hlavnímu bodu své řeči. Teatrálně mávl rukou a ukázal směrem k veliké olejomalbě, která visela v ozdobném pozlaceném rámu na dřevem obložené zdi za ním. Portrétu vévodil muž zhruba ve stejném věku jako don Rafael. Měl na sobě dublet, obtažené kalhoty ke kolenům a shlížel z cimbuří přístavní zdi. Pravou rukou ukazoval k flotile válečných lodí s napnutými plachtami, jejichž vlajky se třepotaly ve vanoucím větru.

Beck v mžiku pochopil, kdo musí být onen muž na portrétu. Když otec dvojčat zaujal stejnou vznešenou pozici, vypadalo to, jako kdyby velký dobyvatel Gonzalo de Castillo, zakladatel Cartageny, právě vstal z hrobu. Tanečním sálem znovu zazněl potlesk.

„Všiml sis té rodinné podoby?“ překřikoval Marco hluk. „Ten nos bych poznal všude. Naštěstí jsme ho po tátovi nezdědili.“

„Doufám, že sem všechny ty lidi nepozval jenom proto, aby jim řekl, že se pokládá za conquistadora,“ přidala se Christina. „To by bylo vážně trapný.“

Jak potlesk utichal, Beck zaznamenal slova „famoso antropólogo inglés“. Všechny oči se obrátily na strýčka Ala, který se zdvořile uklonil svému hostiteli i zástupu lidí. Strýc se sice choval svérázně, což televizním divákům připadalo velmi roztomilé – jeden kritik ho popsal jako „nešikovného milého strejdu v panamáku“ –, avšak za tím vším se skrýval jeden z nejbystřejších mozků své generace.

Don Rafael teď mluvil rychle. Dav zůstal potichu a dychtivost na tvářích kolem přesně odrážela řečníkovo zanícení. Ale teprve až když starosta pronesl slova „El Dorado“, Beck si všiml, že se ve vzduchu vznáší cosi výjimečného. Napověděl to výraz v obličejích dvojčat. Jejich ústa se v úžasu otevřela. Starosta dál promlouval ke shromáždění a jeho hlas sílil vzrušením.

„Otec si myslí, že ví, kde hledat Ztracené město,“ zašeptal Marco. Stěží byl schopen dýchat. „V džungli je našla skupinka mužů pod vedením Gonzala a pak se město na celá staletí opět ztratilo. Nikdo nikdy nevěděl, kde je hledat. Až do této chvíle.“

„A tvůj strejda je tady proto, aby nám ho pomohl najít,“ dodala Christina. „Až do nynějška drželi expedici v tajnosti, ale všechny přípravy už jsou hotové a příští týden výprava vyrazí.“

„Vítej v Kolumbii, amigo!“

KAPITOLA 2

Když projevy skončily, na tváři strýčka Ala se rozzářil široký úsměv. Beck s dvojčaty spěchali po schodech na pódium, až při tom zakopávali. Starostu Rafaela obklopila nadšená skupinka čestných hostů, zato strejda Al se nemohl dočkat, až si promluví se třemi vzrušenými mladými lidmi.

„Udržet to před tebou v tajnosti byl dosud můj nejtěžší úkol, mladý muži,“ řekl strejda Beckovi, přičemž se usmíval od ucha k uchu. „Ale můj dobrý přítel starosta Rafael na tom trval. Tady prostě dělají všechno jinak. I stěny mají uši. Nikomu ani muk a takové ty věci. Chápeš?“ Poklepal si prstem ze strany na nos a povytáhl obočí.

Beck koutkem oka viděl, že dvojčata na strýce Ala hledí, jako kdyby mluvil starou arabštinou.

„Doufám, že nás vezmeš s sebou, strejdo Ale,“ promluvil Beck, když se konečně dostal ke slovu. „Vypadá to, že to bude mnohem napínavější než naše poslední dobrudružství.“ Tehdy vyrazili on a strejda Al do súdánské divočiny na cestu, která měla být rutinní výpravou za pozůstatky dávných Núbijců.

„Hlavně když se ztratilo město, a ne my,“ dodal vesele.

„Dobře, dobře, to stačí, mladíku,“ řekl strýček Al chvatně a zamrkal na dvojčata. „Nemůžu dosáhnout všeho. Ztratil jsem soudnost a ztratili jsme se i my. Mea culpa. Idiotus maximus a tak dál.“

„Doufám, že se o tebe ti dva rošťáci dobře starají, Becku,“ zahřměl hlas se silným španělským přízvukem. Starosta Rafael se vymanil z davu významných hostů a rázoval si to po jevišti za nimi. Vztyčil se nad dvojčaty a hrdě oběma položil ruce kolem ramen.

„Zrovna mi chtěli vyprávět o vašem předkovi donu Gonzalovi a o Ztraceném městě, pane,“ řekl Beck, kterého ohromná postava dona Rafaela pořád ještě trochu lekala. Starosta měl na sobě uniformu a okázale stavěl na odiv jasně fialovou šerpu a klobouk, jenž vypadal, jako kdyby ho naposled nosil některý z Gonzalových mužů.

„Táta si myslí, že je Gonzalo, že jo, tati?“ řekl Marco.

„Proto se taky stal starostou,“ vypískla Christina a uličnicky se na otce usmála. „Aby si mohl oblékat to srandovní oblečení.“ Odmlčela se a dloubla otce do břicha.

„Jenže Beck chce vědět, jestli se můžeme přidat k expedici, která půjde hledat Ztracené město, viď, Becku?“ pokračovala a horečně při tom mávala směrem k Beckovi.

„No, to ne… chci říct… no, vlastně ano, pane,“ koktal Beck.

Hned poté zazněl hlasitý gong a přehlušil starostovu odpověď. Ve stejnou chvíli se u starostova ramene zjevil snaživě vyhlížející muž s tmavými brýlemi, čepicí se štítkem a zlatým prýmkem a zašeptal mu něco do ucha. Beck si všiml dlouhé jizvy na jedné straně mužova obličeje a taky toho, že se mu na čele lesknou krůpěje potu.

Starosta se lehce zamračil, jako kdyby ho policistova slova dopálila. Potom se však usmál a promluvil na Becka.

„Asi bychom si měli pospíšit,“ vybídl. „Tady Ramirez mi přišel říct, že musím zahájit ohňostroj přesně v sedm večer, a už máme trochu zpoždění. Tvůj strýc a já si máme… ehm… potřást rukama, tak to, myslím, vy Angličané říkáte. Becku, co kdyby sis na chvíli zašel s dvojčaty na karneval a pak se u ohňostroje přidal k nám?“

Beck a dvojčata opustili starostu a profesora Grangera se zlověstně vypadajícím Ramirezem a vyšli z hotelu do tlačenice mezi návštěvníky karnevalu. „Pokud to půjde, drž se za námi,“ hulákal Marco přes ten kravál. „Jdeme do kostela na druhé straně náměstí. Je tam něco, na co se musíš kouknout. Objasní to hodně věcí okolo Ztraceného města – však uvidíš!“

Karneval byl teď v plném proudu a Beck se ztrácel v ohromném davu. Chvílemi mu připadalo, jako kdyby ho hodili do moře a on se pohupoval na vlnách jako špunt. Kamkoli se podíval, jeho oči zachycovaly magické výjevy a v mozku mu to cvakalo a vrčelo, jako když se automaticky převíjí fotoaparát.

Na stáncích okolo celého náměstí nabízeli pouliční prodavači plátky masa pečeného na horkých cihlách a zabaleného v palmových listech. Podél chodníků se táhly hromady ovoce a kolem se elegantně nesli vypulírovaní bílí koně.

Ve středu náměstí se v davu pohyboval pouliční bavič. Měl obličej namaskovaný bílou křídou a třešňově červené rty. Byl to mim, jenž potichu napodoboval pohyby nic netušících chodců. Muž pohnul rty ve stejnou chvíli jako mladá seňora v puntíkovaných šatech a Beck se hlasitě zasmál.

Konečně se všichni tři dostali na druhou stranu náměstí. Beck se podíval nahoru na zdobnou fasádu kostela svaté Panny. Jeho zlatě malované věže se leskly ve večerním slunci a precizně vytesaná socha Madony s děťátkem na ně poklidně shlížela z výklenku nad obrovskými dřevěnými dveřmi.

Na horním konci dlouhého kamenného schodiště stála socha dobyvatele dona Gonzala, jehož rysy Beck neomylně poznal. Sochař zřejmě pracoval podle malby, která visela v tanečním sále hotelu Casa Blanca.

„Don Gonzalo má ten nejlepší výhled na náměstí,“ smála se Christina. „Jako malou holku mě táta jednou během karnevalu vyfotil na jeho ramenou. Ale nejsem si jistá, jestli by mě dneska unesl. Nejspíš by mu upadla hlava.“

„O našem předkovi existuje spousta legend,“ řekl Marco. „Nikdo neví jistě, co je pravda a co ne. Ale víme, že v roce 1512 byl Gonzalo kapitánem první lodi, která přistála v Jižní Americe. Bylo to u pobřeží nedaleko odsud. Podle popisů ve starých knihách to tu vypadalo jako v ráji. Kokosové palmy a bílý písek, kam až oko dohlédne. Conquistadoři nejspíš litovali, že si s sebou nevzali surfová prkna. Ale myslím, že don Gonzalo asi neměl zrovna moc čas flákat se po pláži.“

„Nejdřív si mysleli, že je celé pobřeží ne-obydlené,“ pokračovala Christina, „ale pak našli v lese stopy a došlo jim, že tam přece jenom žijí lidi. Dneska je známe jako Kogie.“

„Koho?“ zeptal se Beck.

„Kogie,“ vysvětlovala Christina. „To je indiánský kmen, co žije u pobřeží v lesích Sierry Nevady. Trochu jako Mayové a Aztékové, které Cortéz objevil v Mexiku. Ale conquistadoři je nikdy neporazili a Kogiové pořád žijí v horách, stejně jako za starých časů. Učili jsme se o nich ve škole, ale vídáme je málokdy. Jsou hrozně plaší a neradi se stýkají s lidmi z měst.“

„Vyrábějí zlaté šperky jako Aztékové,“ pokračovala Christina. „Ale pro ně není zlato totéž co pro nás peníze. Předkládali ho jako oběť svým bohům. Zakopávali zlaté předměty na posvátných místech do země nebo je házeli do posvátných jezer. Proto přišli conquistadoři na ten nápad s El Doradem nebo Zlatým městem.“

„Tak si to přebereme,“ řekl Beck a pobaveně při tom hleděl na dvojčata. „Váš pra-pra--pra-pra-pradědeček nebo tak nějak přijel na pobřeží a odešel pátrat po El Doradu do hor, kde žili indiáni Kogi.“

Marco kývl a podíval se Beckovi přímo do očí. „Když Gonzalo město našel, zbývalo mu už jenom pár mužů, a tak odjel zpět do Cartageny, aby shromáždil další výpravu. Ale než se stačil vrátit, indiáni město opustili a nechali zarůst stezky v džungli, takže ho Gonzalo už nikdy nedokázal najít. Pomstil se tím, že zapálil jednu z vesnic Kogiů. Brzy potom zemřel. Někdo tvrdí, že ho otrávili. Existuje kolem toho spousta záhad, ale pokud něco víme jistě, jsou to jeho poslední slova.“

Dvojčata ukázala na erb vytesaný do podstavce u sochy dona Gonzala. Beck přečetl nahlas tři slova vyvedená v kameni zdobným gotickým písmem.

„Perdido. No. Más. Co to znamená?“

„Perdido no más,“ pronesl Marco. „Rodinné motto: ‚Už nebude ztracené.‘ Ovšem proč to Gonzalo řekl, když nemohl Ztracené město znovu najít, to nikdo neví.“

„Říkal jsi, že ho někdo otrávil,“ poznamenal Beck. „Kdo?“

„Možná conquistadoři, kteří chtěli najít zlato ze Ztraceného města. Nebo snad Kogiové. Někteří prohlašují, že ho Kogiové prokleli. Kdo ví, jak to všechno bylo,“ posteskl si Marco.

Beckovi se točila hlava, jak se snažil tento neuvěřitelný příběh pochopit. Na náměstí zatím stále přijížděly další alegorické vozy. Po obrovité figuríně dona Gonzala následovala španělská galeona s napnutými plachtami. Posádku tvořily královny krásy s havraními vlasy a ve třpytivých bikinách. Nebezpečně visely na stěžních, smály se a mávaly davu.

Pak se náměstím rozlehl potlesk. Tak velikou figurínu tu Beck ještě neviděl. K náměstí se blížila ohromná, smaragdově zelená ropucha z papírové drti. Jenže vzápětí se její bachraté tělo zaklínilo pod slavnostním obloukem a už se s ním nedalo pohnout.

Dobrovolníci, kteří stáli poblíž, se přidali a začali do figuríny různě strkat a žduchat, ale ta se ani nehnula. Potom najednou slezla z plavidla vzadu parta, jejíž členové byli převlečení za Elvise, a začala žábou manévrovat ze stran. Dav pobaveně přihlížel.

Konečně se ropucha vnesla na náměstí. Svým širokým převislým břichem Beckovi připomněla zápasníka sumo, její dvě ohromné nohy se pod mohutným tělem napínaly jako obrovité balony. Vypouklé oči by si člověk snadno spletl s reflektory náklaďáku s návěsem. „Kermite, polez z bažiny,“ zamumlal si jen tak pro sebe Beck.

„Je tu ještě něco, co bys měl vědět,“ řekla Christina s širokým úsměvem. Ukázala doprostřed náměstí, kde ropucha konečně spokojeně spočinula, a významně se odmlčela. „Taky je na našem erbu.“

„Obrovská ropucha?“ řekl nevěřícně Beck. „Za chvilku mi řekneš, že s tím vším má něco společného taky Mickey Mouse.“

„La rana, ropucha, tvoří důležitou součást celé legendy,“ objasňovala Christina. „Je to bohyně plodnosti indiánů Kogi. A ti věří, že kdyby Ztracené město nechránila, ukradli by jim odtud všechno zlato. A pak by nastal konec džungle a Kogiů – vlastně i celého světa. Není divu, že se kolem figurín Gonzala a posvátné ropuchy točí celý karneval.“

„Takže Ztracené město je něco víc než jen město pokladů, jak bychom řekli my,“ dodal Marco. „Je to taky součást naší rodinné historie. Proto ho chce táta najít. A k tomu potřebuje tvého strejdu. Někoho, kdo rozumí indiánům a jejich kultuře. Myslí si, že jinak by ho stihl stejný osud jako Gonzala.“

Beckovi se zatočila hlava. Přehlídka ohňostrojů měla začít za necelou půlhodinu a nezbývalo moc času na další otázky. Marco už je opět vedl davem, aby mohli zaujmout svá místa na tribuně na druhé straně náměstí.

„Držte se u sebe,“ křikl přes rameno. „Měli bychom se tam dostat včas.“

Už se snášela tma a rozsvěcely se parafínové pochodně před večerní zábavou. Dav burácel stále víc a Beck ucítil z dechu několika bujarých návštěvníků aguardiente, místní ostrý alkohol. Stíny se chvěly a tančily podél zdí okolo náměstí.

A potom ho Beck uviděl. Nebo spíše ucítil, jak se do něj oči toho muže zabodly. Bylo to, jako by mu přímo do srdce zářil laserový paprsek. Indián měl na sobě bílou vlněnou halenu a na hlavě špičatou čapku. Husté tmavé vlasy mu v copech splývaly k ramenům a oči mu zářily tak, že se zdálo, jako by za nimi svítilo světlo.

Beck si nejdřív myslel, že by ten muž mohl žebrat, ale v jeho držení těla a výrazu tváře, která se ani nesmála, ani nemračila, se zračilo něco příliš důstojného. A jeho oči byly tak uhrančivé, že Beckovi chvíli připadalo, jako by se muž procházel v jeho hlavě a četl mu myšlenky. Beck si teď uvědomoval pouze rytmické dunění bubnů a třepotající se stíny na náměstí. Najednou popošel indián přímo k němu a třikrát po sobě zašeptal chlapci do ucha tato slova:

„Perdido no más.“

A potom Beck omdlel.

KAPITOLA 3

Na balkoně hotelu Casa Blanca zatím šéf policie Pedro Ramirez sledoval dav na náměstí. Za tmavými pilotkami těkaly jeho oči nepokojně sem a tam.

Ne nadarmo mu jeho muži říkali El Reptil, Had. Vykládalo se o něm, že jeho studeným očím nic neunikne. Někteří si dokonce dělali legraci, že ho nikdy nikdo neviděl mrkat. Avšak pro šéfa bezpečnostních složek Cartageny se den, kdy probíhal každoroční karneval, nijak nelišil od jiných. Tohle byla práce a ne hra.

Zkušeným okem pozoroval vrcholky střech, pečlivě zaznamenával pozice svých lidí a každých pár vteřin mu v levém uchu zapraskalo mikrosluchátko. Až dosud probíhalo vše hladce. Starosta pronesl řeč k významným hostům a dav působil vcelku klidně, navzdory několika zdejším neurvalým chuligánům, kteří nevypadali moc přitažlivě.

Ramirez byl pověstný svou výkonností a železnou disciplínou. Tuhle reputaci si nevysloužil snadno a taky se jí teď nehodlal vzdát. Všechno půjde přesně podle plánu. Zprávy o expedici do Ztraceného města se šířily davem jako lavina, takže nechtěl nic riskovat.

Všechno šlapalo jako na drátku. Starosta Rafael mluvil jen krátce. A kdyby tomu tak nebylo, vedle zvukaře stál jeden z Ramirezových mužů, který měl mikrofon na domluvené znamení odpojit. Hosté se plynule přesunuli z tanečního sálu na pódium venku. Pokud šlo o hladký průběh veřejných akcí, nikdo nepochyboval o tom, kdo celý program vede. A starosta Rafael to nebyl.

Tohle všechno byla zatím maličkost. Až nyní, když se začalo smrákat a dav postupně ožíval, nastal problém udržet všechno pod kontrolou. A právě letos měl Ramirez důvod být nervózní.

Už se chystal z balkonu odejít, aby se připojil k čestným hostům dole na pódiu. Vtom se zarazil, jeho pozornost upoutal nějaký hluk v davu. Ve výhledu mu bránila nadmutá figurína ropuchy, jejíž vypouklé oči a rozšklebená ústa jako by na něj chlípně a výsměšně civěly.

Ramirez zaklel a sáhl pro svou vysílačku.

„Qué pasa?“ vyštěkl.

Ve sluchátku to hlasitě zapraštělo. Ramirez soustředěně naslouchal. Viděl, jak na střeše protějšího kostela dva jeho muži sledují dav silnými dalekohledy. Ve stínu zvonice se do palebné pozice vysunula dalekonosná puška s teleskopickým zaměřovačem.

Ramirez se usmál. Jeho muži byli dobře vycvičení. Ale to koneckonců sám dobře věděl. Náčelník policie Pedro Ramirez přece nepůsobil nadarmo pět let jako velitel Národního výcvikového střediska policie v Bogotě. Nejen že si muže sám pečlivě vybíral, on je taky cvičil.

Hlasy ve sluchátku utichly a Ramirez se uvolnil. Když Beck omdlel, v davu zavládl zmatek a strhla se rvačka. Vše se však zase stejně rychle uklidnilo. Puška opět zmizela ve stínu zvonice.

Na vyhlídkovém pódiu dole se zatím starosta Rafael a jeho hosté připravovali na vyvrcholení karnevalu a o ničem nevěděli. „Míváte přehlídku ohňostrojů na počest vašeho seňora Fawkese, profesore Grangere?“ ptal se starosta svého hosta. „Ale jenom na počest seňora Fawkese, nemám pravdu? My v Kolumbii pořádáme ohňostroje mnohokrát během roku při různých příležitostech. Ale tady na karnevalu v Cartageně musíme vždycky mít ten největší. El óptimo! Je ze všech nejlepší. Však brzy uvidíte.“

Starosta vstal a noblesně pokynul bouřícímu davu. Pak přešel ke shluku mikrofonů v přední části pódia. Strýc Al se zdvořilým úsměvem naslouchal řeči, která zněla skoro stejně jako ta, již právě slyšel v tanečním sále hotelu Casa Blanca. Pouze v ní tentokrát chyběla zmínka o Ztraceném městě. Lidé se starostovým vtipným a přesně načasovaným poznámkám opět smáli.

Pak se don Rafael otočil, aby rozmáchlým gestem představil letošního čestného hosta. Profesor Granger zachytil slova „pirata inglés“. Překvapilo ho to, zvedl si panamák a nervózně lidem zamával. Nevěděl jistě, co má starosta na mysli.

Vzápětí mu to došlo. Starosta Rafael měl zřejmě škodolibý smysl pro humor. Sir Francis Drake, vítěz nad slavnou Armadou, mohutným španělským válečným loďstvem, vzal v roce 1586 město útokem. Výměnou za milost mu museli zaplatit obrovské výkupné a Angličany tu do dnešního dne považovali za piráty. Naštěstí to už v lidech nevyvolalo nepřátelskou reakci. Alan Granger si s úlevou oddechl.

Jakmile starostův projev skončil, na nočním nebi konečně vypukla mela. Hvězdice se rozprskávaly a světlice plápolaly, to vše za doprovodu neutuchající salvy třaskavých zvuků. Čtyři gejzíry smáčely dav duhami barevných světel a lidé rozjařeně křičeli.

Beck, zachycený v tlačenici uprostřed náměstí, se po setkání s indiánem konečně probral. Cítil, jak s ním někdo třese, a jakýsi hlas, který matně poznával, mu křičel do ucha: „Becku, Becku! Co se stalo? Jsi v pořádku?“ Hlas se chvěl a podivně rozléhal, jako kdyby na něj někdo volal dolů do studny.

Beck se ztěžka upamatovával, kde je. Všude kolem něj to hlasitě práskalo a jemu připadalo, jako by mu nějaký šílený umělec házel v lebce plechovkami s barvou. Pak mu to v mžiku došlo. Cartagena. Dvojčata. Karneval. Indián s blyštivýma očima.

Beck se pomalu posadil a rozhlédl se. Z jeho nachových tváří zmizela všecka krev a nepoddajné hnědé vlasy mu trčely ještě víc než obvykle.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3