(ukážka)

.

Mému nejstaršímu synovi Jessemu,

výjimečnému chlapci

© Bear Grylls, 2009

Translation © Jan Kozák, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN: 978-80-7462-550-3

KAPITOLA 1

Malé letadlo se šinulo krajinou jako hmyz po ubruse.

Beck Granger pozoroval mozaiku aljašské divočiny, jež se rozkládala stovky metrů pod ním. Bylo jaro a všechen sníh už skoro roztál. Ještě před nedávnem by zde našel bílou krajinu sněhu a ledu. Teď už ho vítaly jedle, tráva i mech. V potocích a řekách proudila křišťálově čistá voda. Vypadaly jako stříbrná vlákna mezi nesčetnými odstíny zeleně.

Beck přitiskl tvář k oknu. Vpředu viděl jen rozmazanou šmouhu vrtule. Jejich letadlo se jmenovalo Cessna 180. Strejda Al, který seděl vpředu vedle pilotky, Beckovi řekl, že tenhle letoun se na dalekém severu velmi osvědčil. Měl jedno horní křídlo a pod ním aerodynamický trup, jenž Beckovi připomínal rybu. V kabině bylo celkem šest sedadel, ale v téhle chvíli tu letěli jen tři pasažéři a pilotka. Vzadu měli uložená zavazadla a vybavení.

Beck dostal jako všichni v letadle velká vycpaná sluchátka na uši, protože motor vydával ukrutný randál. Stroj se navíc tak třásl, že si Beck připadal, jako kdyby seděl na puštěné sušičce prádla.

Praskání v uších mu napovědělo, že pilotka zapnula palubní telefon.

„Pánové, cesta nám potrvá o hodinu déle,“ promluvila veselá podsaditá žena ve středních letech. Beck si říkal, že určitě pochází z osadníků, kteří našli v divočině svůj domov. „V horách panuje špatné počasí, takže je chci obletět. Na tohle malé letadélko je to příliš.“ Praskání ustalo a vzápětí se letadlo začalo naklánět.

„Fajn,“ zvolal Beck. Jeho hlas ovšem zanikl v řevu motoru, protože si zapomněl zapnout mikrofon.

Letadlo se obrátilo a Beck spatřil v bočním okénku hory. Užasle si je prohlížel. Sníh na svazích roztál jen do určité výše. Možná že dál už nikdy neroztaje. Stromy také rostly jen do jisté výšky a pak náhle končily. Za jejich nepravidelnou linií už z tenké sněhové pokrývky čněly jen šedivé kameny.

Bouře řádila nad horami jako divoké zvíře a jejich vrcholky se ztrácely v temném mračnu. Příroda jim ukazovala svoji moc: Beck chápal, proč v tom pilotka nechtěla riskovat. Bylo to podobné, jako když v divočině narazíte na medvěda. Taky nebudete pokoušet štěstí a raději se mu vyhnete.

Znovu se ozvalo praskání. Pilotka se opět chystala promluvit.

„Dobrá zpráva je, že se bouřka nežene proti nám. Míří pryč, ale pouštět se za ní nebudeme. Tahle oklika nás sice trochu zdrží, ale Anakat bude stát za to.“

„Určitě,“ sliboval Beckovi strýc Al. „To mi věř.“

Anakat, cíl jejich cesty, ležel na západním pobřeží Aljašky u Beringova moře.

„Už jsem tam párkrát přistála,“ pokračovala pilotka. „Víte, staří si tam předávají příběhy, které jsou stovky let staré. Odrecitují vám celou svou historii. Znají tuhle zem jako své boty.“

„Nemůžu se dočkat, až se s nimi setkám,“ přisvědčil strýček Al. Otočil se na sedadle a mrkl na Becka. Beck se na něj usmál. Oba věděli, že tohle není výlet jen tak pro zábavu.

Strýček Al vlastně žádné výlety pro zábavu nepodnikal, všechny jeho výpravy měly nějaký cíl. Pro zbytek světa to byl profesor Alan Granger, antropolog, který bojoval za lepší životní prostředí. Když ještě žili Beckovi rodiče, pracovali pro Green Force, akční skupinu ochránců životního prostředí, a brávali syna na cesty po celém světě. Al se nyní rozhodl pokračovat v prospěšné činnosti svého mladšího bratra, Beckova otce.

„Nic proti státním osnovám,“ pověděl jednou Beckovi, „ale takhle se naučíš mnohem víc.“

Pokud si Beck vzpomínal, letěli tehdy do australské pustiny, kde měli pobývat v komunitě australských domorodců…

Znovu se podíval do krajiny venku. Vypadala úplně jinak než horká poušť Západní Austrálie, a přesto se jí v jistém ohledu velmi podobala. Tohle taky byla zem, v níž vládla matka příroda. Její slovo platilo jako zákon. Nepřipravenou lidskou bytost by pohltila a už by ji nikdo nikdy nespatřil. Vypadala nádherně, ale byla drsná a nepřátelská.

Zato připravený člověk… ach, ten se bát nemusel. Připravený člověk tu mohl vegetovat v naprostém souladu s přírodou a nikdy by nic nepotřeboval. Inuité tu žili rozptýlení v severních oblastech od Aljašky až po Grónsko a zvládali to po tisíce let. Proto byly ústní tradice a kultura Anakatu tak důležité. Z knížek nebo z internetu se to nikdy nedozvíte. Musíte to zažít.

Beck se strejdou Alem letěli z Londýna do Seattlu zbrusu novým dopravním letadlem se širokým trupem. Mezinárodní letiště Seattle-Tacoma působilo jako moderní a blyštivé městečko kosmického věku. Pak chytili letadlo do Anchorage, které bylo menší a víc nacpané. A konečně je vyzvedla cessna, s níž měli čtyři hodiny letět až sem, nad krajinu, jež se tisíce let vůbec neměnila. Beck cítil, jak s každým úsekem cesty shazuje něco, co nepotřebuje: civilizační vrstvy jednadvacátého století.

Vtom ho někdo zatahal za loket. Beck se odvrátil od okna a pohlédl na třetího pasažéra letadla. Na největšího fanouška dvacátého prvního století.

Tikaani seděl na sedadle vedle Becka. Bylo mu taky třináct, stejně jako Beckovi. Mluvil čistým americkým přízvukem, ale stačil jediný pohled na jeho rysy a lesklé tmavé vlasy vám hned napověděly, odkud pochází. Patřil k Anakům, domorodým Inuitům z téhle oblasti. Tikaaniho otec byl náčelníkem Anakatu. Tento muž smýšlel pokrokově a rozhodl, že izolace vesnice už nemůže trvat déle. Někdo musel vyjít ven a naučit se způsobům moderního světa. A tak Tikaaniho poslali do školy v Anchorage. Když tam Beck se strýčkem Alem zastavili, zavolal jim někdo z Anakatu a požádal je, zda by nemohli chlapce vyzvednout a vzít ho na poslední úsek cesty s sebou.

Tikaani se naklonil blíž k Beckovi, odtáhl mu sluchátko a křikl: „Na co koukáš?“

Beck odpověděl stejným způsobem. Nahnul se k Tikaanimu a zavolal: „Na tu krajinu! Je úžasná!“

„Hm…“ Tikaani natáhl krk a vyhlédl z Beckova okna, ale ve tváři se mu zračil pouze zdvořilý zájem. Dole nebylo nic, co by neviděl skoro denně. „Máš pravdu. Hele,“ zamával tenkým Beckovým iPodem, který si půjčil v Anchorage, „jak se tím posouvá?“

Beck se musel přemoci, aby neobrátil oči v sloup. Jemně vzal Tikaanimu iPod z rukou a ukázal mu, jak procházet možnosti na obrazovce.

„Díky!“

Tikaani se usadil zpátky. Tenké drátky iPodu zmizely pod výstelkou jeho sluchátek. Beck se sám pro sebe usmál a zakroutil hlavou. Plán Tikaaniho otce, že se synek naučí způsobům moderního světa, měl až moc velký úspěch. Beck se obával, že Tikaani všechno svoje dědictví, ústní tradici i kulturu Anaků s radostí hodí za hlavu a už si na ně ani nevzpomene.

A možná k tomu bude mít příležitost, protože jeho svět se měl změnit tak, že se o tom jeho otci nikdy ani nesnilo. Zeměměřiči z ropného gigantu Lumos Petroleum se před dvěma lety dozvěděli, že Anakat sedí přímo na ohromném, dosud nevyužitém ropném poli.

Samozřejmě se konaly vesnické schůze, na nichž se o celé záležitosti rokovalo. Lidé se radili, co dělat, když chce nadnárodní ropná společnost koupit zemi vašich předků, zničit váš způsob života, přestěhovat vás… a snaží se tu hořkou pilulku osladit tím, že každému muži, ženě i dítěti nabízí zbrusu nový domov se všemi moderními vymoženostmi a penězi v bance, aby si mohli koupit všechny iPody, na jaké kdy pomyslí.

Beck věděl, že například Tikaani je ve všem pro. Nemohl se dočkat, až se přestěhuje. Dospělí v Anakatu však ještě neměli ve věci jasno. Lidé, kteří pro sebe nikdy moc nechtěli, se nenechali zviklat ani penězi, jež Lumos nabízel. Šlo jim především o ústní tradici, která odedávna určovala jejich život. Věděli, že to, co by mohli ztratit, má nevyčíslitelnou hodnotu. To účetní z Lumosu nemohli nikdy pochopit.

A tak sem letěl strýček Al, aby natočil dokument o vesnici a o tradičním stylu života Anaků. Kdyby se všechno změnilo, aspoň bude existovat nějaký záznam. V lepším případě se lidé ve světě dozvědí, co se tu děje, a třeba ještě nebude pozdě na záchranu.

Vtom se ozvala hrozná rána a letadlo zavrávoralo. Beck stiskl opěrky sedadla. Pak se stroj opět zklidnil. Motor nadále hladce běžel. Tikaani seděl zpříma a zíral dopředu. Tvář měl úplně bílou. Beck se musel usmát. Panečku! Zřejmě narazili na vzdušnou díru, a jakou! Chvíli si už myslel –

Motor škytl a letadlo se zatřáslo. A pak si Beck uvědomil, že kolem jeho okna se táhne stopa tmavého kouře. Vycházel z motoru. Byl stále hustší. V ledovém venkovním vzduchu se tenký proužek rychle měnil v hrozivě temný mrak.

Teď se letadlo nahnulo k jedné straně. Pak se zase vyrovnalo, ale Beck cítil, jak mu to pohnulo s vnitřnostmi. Letadlo padalo, a rychle.

„Něco prasklo.“ Pilotčin klidný tón se ze sluchátek rázem vytratil. Nahradila jej profesionální strohost. „Do motoru nejde palivo a jeho teplota stoupá. Nasměruji předek dolů. Doufám, že vzduch letoun ochladí a motor znovu naskočí.“

Že doufá? Beckovi se chtělo zakřičet. Vždyť se letadlo řítí na zem. V takové situaci by rád slyšel něco povzbudivějšího než tohle…

Praskání ustalo a Beckovi teď v uších hučela jenom jeho vlastní krev. Motor ztichl. Nic se neozývalo ani netřepalo. Beck si stáhl sluchátka. Kolem trupu letadla svištěl vzduch.

Podíval se předním oknem ven a viděl jenom zem. Do toho slyšel pilotčin klidný, ale naléhavý hlas. „Mayday, mayday, mayday. Anchorage, tady je Golf Mike Oscar…“

„Becku…“

Beck sotva slyšel. Zíral na blížící se stromy. Takové to muselo být, když –

„Becku!“ Strýc Al se k němu otočil a jeho křik vytrhl Becka ze snění. „A ty taky, Tikaani.“

Tikaani se nechápavě díval dopředu. Al mu musel lusknout prsty před obličejem, aby přitáhl jeho pozornost.

„Vy oba! Znáte záchrannou polohu. Zaujměte ji.“

Beck s Tikaanim se na sebe podívali. Pak se beze slova na sedadlech sehnuli, ovinuli ruce kolem kolen a čekali. Beck neměl ponětí, co se odehrává v Tikaaniho hlavě. Ale jeho vlastní myšlenky se zatoulaly do minulosti.

Takhle to určitě bylo s mámou a s tátou.

Před třemi roky seděli přesně v takovém letadle. Zřítilo se do džungle. Letoun se našel, oni ne. Prohlásili je za mrtvé.

Becka až dosud nikdy nenapadlo, že letecká havárie vlastně není pouhý okamžik. Když něco padá z nebe, potřebuje to čas, než se to dostane na zem. A všechno, co v takové situaci můžete dělat, je čekat a nepředstavovat si blížící se zem…

Motor znovu naskočil a pilotka zatáhla za řídicí páku. Ohromná síla přitlačila Becka zpátky do sedadla a letadlo se zvedlo. Tikaani vítězně vykřikl. Beck cítil, že letoun nabírá výšku, a zvedl hlavu. Uviděl, jak před nimi ční stromy. Vřítili se přímo do nich.

KAPITOLA 2

Beck si na všechno vzpomínal jen v útržcích. Rozmazaná země pod roztočeným letadlem. Mohutná rána do těla, jako by ho zasáhla pěst obra. Bolest a rámus. A tma.

Později si ani nedokázal vybavit, zda vůbec ztratil vědomí. Když se trochu vzpamatoval, hned ho napadlo: žiju! V hlavě mu hlodala bolest. Tělo měl dobité a pohmožděné. Ale letadlo se konečně zastavilo a on dýchal.

Vedle něj někdo zaúpěl. Tikaani taky žil. Postupně si skládal kousky světa opět dohromady, stejně jako Beck.

„Jak ti je?“ zeptal se Beck. Tikaani jenom znovu zasténal a sevřel si hlavu. Pohyboval se, nekřičel ani nelapal po dechu. Beck díky tomu aspoň poznal, že nemá zlámané kosti.

Uvědomil si, že je oba pokrývají… kousky letadla, plexiskla, kusy… Škubl jedním tím kouskem. Pak se zamračil. Je to snad dřevo?

Pomalu zvedl hlavu a podíval se před sebe.

Letoun najel do podrostu, shnilého dřeva a větví, které tu nahromadila příroda. Předek letadla se při nehodě rozbil a trosky létaly přes pasažéry dozadu.

„Strejdo Ale?“ promluvil Beck. Na předních sedadlech seděli Al s pilotkou, oba se svěšenými hlavami. Vůbec se nehýbali. Becka zamrazilo u srdce. Pokud předek letadla schytal největší náraz, pak oni taky. Vydrápal se ze sedadla. Při každém pohybu ho někde píchlo, ale Beck si toho nevšímal a postupoval dopředu. Prošel si v duchu čtyři hlavní body záchranáře: dýchání, krvácení, zlomeniny a popáleniny. Přiložil ukazovák s prostředníkem Alovi na krk, těsně vedle ohryzku. Po chvilce vydechl úlevou. Nahmatal puls, sice slabý, ale pravidelný.

Hned potom to zkusil u pilotky. Odhrnul jí vlasy, aby se dostal ke krku. Proboha, nic. Zkoušel to znovu, ale cítil, že žena už chladne. Váhavě natáhl hlavu trochu dál dopředu a podíval se. Knipl se při nárazu ohnul dozadu. Zasáhl pilotku do hrudníku a nejspíš ji okamžitě zabil.

Celá přístrojová deska byla zničená, vysílačka visela na pokroucených a zpřetrhaných drátech. Nemohli si zavolat pomoc.

Jak se Beck nakláněl dopředu, zjistil, že Al má nohy potřísněné krví. Strýc měl těsně nad kolenem ošklivou ránu a krvácela.

Tikaani se nepřítomně rozhlížel kolem. Pořád mu to nějak nedocházelo. Beck dostal strach, zda jeho přítel neutrpěl otřes mozku. I kdyby neměl zlámané kosti ani žádné vnitřní zranění, poranění mozku by mohl přesto zaplatit životem.

Beck vzpomínal na kurs první pomoci z kadetní školy.

„Pánové, otřes mozku ověřujeme čtyřmi způsoby.“ Zdravotní instruktor před nimi přecházel sem a tam a slova z něj vycházela jako přesně mířené rány. „Zmatení! Paměť! Soustředění! Neurologický test! Opakujte je, prosím, pane Grangere.“

„Och…,“ řekl tehdy Beck zaskočeně.

Instruktor se usmál. „Selhání paměti! Nebo zmatení, možná jen porucha soustředění. Pan Granger má otřes mozku, pánové! To není dobrý začátek…“

Jestli byl Tikaani v pořádku, mohl by

Beckovi pomoct. Ale pokud utrpěl otřes mozku, sám potřeboval odpočívat. Bek se vrátil dozadu, uchopil Tikaaniho za hlavu a přiměl ho obrátit se tak, aby mu viděl do očí. Obě zorničky měl stejně velké, což bylo dobré znamení. To byl neurologický test.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Beck.

„No… Tikaani…“

Beck přešel k bodu soustředění. „Vyjmenuj mi měsíce, ale od prosince.“

„Uch…“ Chlapec soustředěním zkrabatil tvář. „Prosinec… Listopad… Zář– ne, říjen –“

„Dobře, dobře.“ Beck pustil jeho hlavu. „Zavři oči a sáhni si na nos.“ Další neurologická zkouška.

Tikaani bez jakýchkoli potíží udělal přesně to, co mu Beck pověděl. Pak otevřel oči a stejně obratně píchl Becka do nosu.

„Tohle taky umím,“ řekl. Beck se usmál. Všechny zkoušky, na které si vzpomněl, ukázaly, že Tikaani je při smyslech a myslí mu to dobře.

„Jo, jsi v pořádku,“ přisvědčil Beck s úlevou. „Musíme odtud strejdu Ala dostat. Koukneme se, co je venku.“

Protáhl se kolem strýce ke dveřím. Zkusil je otevřít. Byly zaseknuté. Zatlačil víc, ale viděl, že to nepůjde. S dveřmi na straně pilotky to vypadalo stejně. Okolní podrost letadlo úplně sevřel. Jediná cesta vedla přes rozbité přední okno.

Beck se jím pomalu vysoukal ven a postavil se na trup. Na tváři ucítil studený vítr a otřásl se. Bundy měli v letadle, ale budou si je muset obléknout. Rozhlížel se a zjišťoval, kde to vlastně skončili.

Celá půlka letadla zajela do suchého podrostu. Beck viděl, že dopadli na kraj otevřeného prostranství. Letoun za sebou vyhloubil rýhu v zemi a úlomky se rozlétly okolo. Při nárazu se urval podvozek a z křídel zůstaly jen roztříštěné pahýly. Beck uslyšel tiché lupání, jež vycházelo z chladnoucího motoru.

Vtom u jeho nohou cosi hvízdlo. Tikaani vystrčil hlavu z rozbitého okna a udiveně hleděl na tu zkázu. Pak vzhlédl k Beckovi a položil na vršek trupu zelenou krabičku.

„Našel jsem lékárničku.“

„Bezva, díky.“ Beck strčil hlavu zpátky do letadla. „Pomoz mi se strejdou Alem.“

Pilotka pořád seděla připoutaná na sedadle. Beck jí věnoval tichou omluvu a alespoň ji přikryl protipožární dekou. Pak se zaměřili na strýce Ala.

Nejlehčí bylo rozepnout mu pásy. Pak chlapci museli urostlého muže co nejopatrněji protáhnout úzkou dírou v předním skle.

Na příď letounu Ala položit nemohli, protože byla moc krátká a úzká. Všude kolem leželo shnilé dřevo, takže jej nemohli dát ani na zem. Museli jej dostat nahoru na letadlo. Napřed ho v kabině obrátili na záda. Poté Beck zvenku zatáhl a Tikaani uvnitř zatlačil. Podařilo se jim dostat Ala půlkou těla ven. Konečně jej mohli ohnout v pase a opřít čelem o kabinu. Potom usilovně tahali a tlačili, až jej dostali ven. Zůstal ležet na trupu letounu. Beck sklouzl ze zádi na zem, zatímco Tikaani Ala držel, aby nespadl. Beck si stoupl zády k letadlu a nechal si strýce spustit na ramena. Stál však ve vysokém podrostu, takže se ještě musel dostat na volné prostranství, kde Ala položil.

Konečně mohl náležitě prohlédnout jeho zranění.

„Zásady první pomoci se velmi snadno pamatují,“ prohlásil instruktor. „Dech do člověka vchází a zase z něj vychází. Krev obíhá. Jakékoli odchylky od tohoto stavu jsou špatné a je třeba se s nimi vypořádat.“

Ze všeho nejdřív museli Alovi zaškrtit ránu na noze. Obyčejný obvaz by takové krvácení nezastavil. Beck otevřel lékárničku a vytáhl dlouhé obinadlo. Omotal ho kolem Alovy nohy těsně nad zraněním a svázal oba konce jednoduchým uzlem k sobě. Rozhlížel se kolem po další věci, kterou potřeboval.

Tikaani ho ohromeně sledoval.

„Potřebuju nějakou krátkou hůl,“ vysvětlil mu Beck.

Tikaani se natáhl, popadl jednu z větví, které se povalovaly kolem letounu, a podal ji Beckovi. Byla pořád moc dlouhá. Beck ji přelomil přes koleno a přiložil asi patnácticentimetrový kousek dřeva na uzel na obinadle. Pak nad ním uvázal další smyčku. Nakonec klacíkem zakroutil a tím škrtidlo utáhl.

„Jú! To je, jako když zavíráš kohoutek,“ konstatoval Tikaani.

„To je fakt,“ řekl Beck spokojeně. A skutečně, proud krve začal pomalu slábnout. Jako když se zavře kohoutek. Obvaz bude třeba chvilkami povolit – pokud nemá Al o končetinu přijít, nějaká krev se do ní dostat musí. Ale už nehrozila akutní ztráta krve. „Mohl bys podržet ten klacík?“

Tikaani to udělal. Beck kolem něj uvázal poslední proužek obinadla, aby držel na místě. Pak se na kamaráda usmál.

„Nejsi choulostivý, že ne?“

Tikaani vypadal trochu pobledle, ale to Beck chápal. Podívali se na sebe. „Zjevně ne.“

„Fajn.“

Beck vytáhl z lékárničky nůžky a odstříhal z rány Alovo oblečení. Konečně ji uviděl zblízka. Byla dobrých osm centimetrů dlouhá a dost hluboká. Nevěděl, co ji způsobilo – asi něco ostrého z rozbité přístrojové desky. Začínala těsně nad kolenem a odsud se táhla nahoru. Krev měla tmavě červenou barvu a pomalu vytékala ven. Houstla, srážela se a vytvářela strup jako u normálního zranění. Jenže jí teklo příliš mnoho.

Beck si zranění pozorně prohlížel, ale nedotýkal se ho. Uvědomoval si, že nejsou ve sterilním prostředí a že nemá ani lékařské rukavice. Rozhodně nechtěl, aby se do rány dostala infekce.

Kufřík s první pomocí obsahoval malou lahvičku s dezinfekcí. Tikaani už do ní namáčel pinzetu.

„Rána se musí očistit od vší nečistoty, špíny, mrtvé kůže a krevních sraženin,“ pronesl Tikaani, jako kdyby recitoval. „Použijeme pinzetu sterilizovanou v dezinfekčním roztoku.“

„Jak to víš?“ zeptal se Beck.

Tikaani se zazubil a kývl směrem k lékárničce. „Na víku je návod. Na.“ Podal pinzetu Beckovi. Ten ji opatrně vzal, aby se nedotkl vydezinfikované části.

„Díky. Taky budeme potřebovat vodu.“

„Viděl jsem uvnitř nějakou láhev. Počkej chvilku tady.“

No, určitě nikam nepůjdu…, myslel si Beck, zatímco Tikaani se soukal zpátky do letadla. Znovu zkoumal ránu. Nečistotu už nejspíš odstranil, ale pořád v ní rozeznával trochu krevních sraženin a ještě cosi. Vypadalo to jako kousíčky látky z Alových kalhot.

Tikaani se zatím vrátil s lahví vody. „A ještě mám tohle,“ řekl. Položil na zem zdravotnickou deku a polštář ze sedadla. „Na víku se píše, že zraněné bychom měli držet v teple, aby nedostali šok.“

„S víkem se nikdy nehádej,“ souhlasil Beck.

Tikaani strčil polštář Alovi pod hlavu. Beck obezřetně nalil přímo do rány víc dezinfekce. Tikaani se soucitně zašklebil a zasyčel. Beck mu rozuměl. Věděl, jak moc dezinfekce štípe i v malé rance. Kdyby byl Al při vědomí, tohle by ho opravdu hodně bolelo. Beck ránu vyčistil, jak jen to v těchto podmínkách šlo. Vzal si od Tikaaniho vodu a nalil trochu na nohu, aby dezinfekci smyl.

„Když ji tam necháme, ránu to jenom podráždí,“ vysvětloval Beck a láhev vrátil.

Nakonec odmotal kousek gázy a řekl Tikaanimu, aby jednu stranu potřel antibiotickou mastí. Pak gázu přitlačil mastí na zranění a přivázal ji k Alově noze dalším obvazem. Sterilní bílá látka okamžitě zčervenala. Ale krev už přes ni neprosakovala.

„Na zemi ho nechat nemůžeme,“ upozornil Tikaani. Ukázal kolem sebe. „Tohle je tundra. Jen pár centimetrů pod povrchem už je permafrost. Umrzne.“

„Jo.“ Permafrost. Znamenalo to, že hlína si po celý rok zachovává teplotu okolo nuly nebo i pod nulou. Beck se rozhlédl kolem. Zrak mu padl na křídla letounu ležící poblíž. „Ale něco s tím snad uděláme…“

Křídla moc nevážila. Hoši je vzali a umístili vedle sebe. Vytvořili tak plochu, na niž mohli Ala položit. Nebyla to sice dvakrát pohodlná podložka, ale suchá a pevná ano. Určitě lepší než ledová zem.

Konečně dostali Ala do kabátu a zakryli ho dekou, kterou Tikaani našel. Beck si sedl a pozoroval strýce. Udělal pro něj, co mohl, aspoň prozatím.

„Co teď?“ zeptal se Tikaani.

Beck vzdychl a vstal. „Teď se zkusíme z téhle šlamastyky dostat,“ odpověděl.

Vytáhli si z letadla bundy a vydali se prozkoumat okolí. Netrvalo to dlouho.

Beck věděl, že severním směrem neporostou žádné velké rostliny, jako třeba stromy, a to kvůli drsnému větru a zamrzlé půdě. Táhla se tam jenom tundra, holé pláně s tuhou, zakrslou trávou, mechem a lišejníkem. Na ni už navazoval jenom věčný sníh a led na severním pólu. Oni se však nacházeli víc na jihu, takže sem tam tu rostly skupinky stromů, jež zapustily kořeny do děr v zamrzlé hlíně a navzdory všemu přežily.

Letadlo spadlo přímo na kraj jednoho takového shluku. Kdyby přistáli jen o pár metrů dál, narazili by rovnou do jedlí a rozdrtilo by je to na kusy.

„Snad nás půjdou hledat, ne?“ ptal se Tikaani za chůze. „Jak dlouho myslíš, že jim to potrvá?“

„Nevědí, kde jsme,“ povzdechl si Beck. „Změnili jsme kurs.“

„Ale já slyšel, jak pilotka volá mayday!“

„Ano,“ přisvědčil Beck, „ale změnili jsme kurs,“ zopakoval. „O tom neříkala absolutně nic.“ Navíc ani netušil, zda nouzové volání vůbec někdo slyšel. Tikaanimu to však neřekl.

„No…“ Tikaani vypadal zamyšleně, ale jen chvíli. „Tak přece mají satelity a –,“ nejasně mávl rukou –, „takové ty věci. Že?“

„Jo, to mají,“ souhlasil Beck. Tikaani mohl mít pravdu. V Anchorage si možná někdo všiml, že letoun zmizel z radaru. Zatímco oni se tu bavili, záchranná služba už mohla být na cestě.

Ale možná taky ne.

„Musíme to udělat tak, aby nás snadno našli,“ řekl Tikaanimu. „Sebereme všechno možné. Kamení, kusy dřeva, trosky. Koukni, vždyť to letadlo napůl shořelo – možná ho ze vzduchu vůbec neuvidí. Uděláme tady na zemi velkou značku SOS…“

„Písmena na zemi budou mrňavá,“ podotkl Tikaani.

Beck pokrčil rameny. „Tak je uděláme veliká!“

Sestavili tedy na zemi šest či sedm metrů velká písmena SOS. Trvalo to dobrou půlhodinku.

„To by mohli vidět, co říkáš?“ zeptal se Tikaani spokojeně.

„Hm…“ Beck letmo pohlédl na oblohu. Ani stopy po tom, že by je někdo hledal. Ale vždyť je pořád ještě brzy, řekl si. „Fajn. Dál uděláme…“

A v tu chvíli se mu hlavou mihla myšlenka, která tam číhala už od nehody, či vlastně před ní. Vybrala si vážně dobrou chvíli. Zpochybnila celý Beckův plán a sebrala mu vítr z plachet.

Bylo to takhle i s mámou a s tátou?

Tikaani viděl, že Beck se vleče pryč a dívá se do dálky.

„Becku!“ zavolal úzkostně. „Becku?“

Ale Beck ho skoro neslyšel.

Co když tu havárii v džungli přežili? A dělali všechno to, co teď podniká i on? Ale všechno to bylo na nic, protože zmizeli v divočině a už je nikdy nikdo neviděl –

„Becku!“

Otřásl se. Tikaaniho hlas jej přivedl zpátky do reality. Slíbil si, že tohle už dělat nebude. Nemělo smysl lámat si hlavu s minulostí. Stalo se a nedá se to změnit. Nyní záleželo na budoucnosti a na tom, jakou si ji vytvoří. Navíc věděl, že pokud chce přežít, musí si uchovat naději a vytrvat. Je třeba udržet morálku a nepodlehnout představám o tom, co se mohlo stát.

„Teď zjistíme, kde přesně se nacházíme,“ pronesl rázně. „V jedné tašce je GPS. Vím jistě, že strejda Al bez něj nikdy nejezdí.“

Na cestě zpátky k letadlu zjistili, že se něco změnilo. Al se probral. Zvedl se na loktech a rozhlížel se kolem.

„Haló, strejdo Ale!“ Beck s Tikaanim se k němu rozběhli.

Al se na ně usmál a odhalil tak své bílé zuby. „Becku! A Tikaani taky. Výborně, jste tu oba.“ Mluvil opatrně. Beck tušil, že zranění ho bolí víc, než na sobě dává znát. „Co pilotka?“

Oba kluci si k němu dřepli a Beck mu všechno vysvětlil. Al moc nemluvil. Beck však věděl, že chápe, jak je to s nimi zlé. Jen neměl potřebu říkat to nahlas.

„Mám GPS –,“ začal Al.

„Já vím. Počkej.“ Beck vlezl do kabiny a proklestil si cestu do zadní části letadla. Chvíli se přehraboval mezi taškami, až konečně našel, co hledal. Plastovou krabičku, velikou asi jako větší telefon. Beck ji zapnul. Plochá obrazovka se rozsvítila. Skříňka se dorozumívala se satelity vysoko nad jejich hlavami a určovala polohu na zemském povrchu. Beck vytáhl z přihrádky u pilotčina sedadla mapu a vracel se k ostatním.

Tikaani si všiml malé krabičky. „To je super,“ zajásal. Spěchal k Beckovi, aby se mohl podívat na obrazovku.

Stačí troška techniky a kluk je šťastný jak blecha, pomyslel si Beck s úsměvem.

Podal Tikaanimu mapu. Ten ji rozložil na zem. Beck odečetl z GPS souřadnice a Tikaani určil na mapě zeměpisnou šířku a délku. Společně došli ke konkrétnímu bodu.

„Tady jsme,“ řekl Tikaani radostně. Beck s Alem se nahnuli blíž, aby se podívali. Tikaani položil na papír prst. „Víme, kde jsme! To je dobrý začátek, ne?“

„Vždycky to pomůže…,“ souhlasil Beck. Bohužel podobně jako Al věděl, že situace není vůbec dobrá. Tikaanimu to zřejmě unikalo.

Na mapě činila jejich vzdálenost od Anakatu jen několik centimetrů. Anakat byl zobrazen jako malý čtvereček, jediný na celém papíře. Zbytek tvořily křivky a zubaté linie. A ten čtvereček představoval teplo, jídlo a bezpečí.

„A podívejte,“ naléhal Tikaani. „K Anakatu máme blíž než kamkoli jinam. Možná bychom to ušli za den.“

„Ušli,“ přitakal Beck, „kdyby strejda Al mohl chodit.“ Prstem sledoval na mapě tlustý pás vrstevnic, jež ležely mezi Anakatem a místem, kde teď stáli. „A kdyby tohle všechno byla nížina. Naneštěstí nám stojí v cestě hory.“

Všichni vzhlédli a podívali se směrem na západ, kde uviděli hory. Zvedaly se mezi nimi a Anakatem jako ohromná zeď. Štíty jasně zářily ve slunečním světle. Rozprostíraly se od severu k jihu a Anakat ležel skoro přesně na západě. V hlavě si mohl člověk určit směr velmi snadno. Jedinou vadu na kráse toho všeho tvořily miliony tun skal.

„Když do toho ty hory započteme,“ hloubal Beck, „což bohužel musíme…, vyjdou nám dva nebo tři dny chůze. Minimálně.“

Tikaani vypadal překvapeně, ale jenom chvilku. Znovu se podíval na hory. Beck z jeho pohledu poznal, že mu v tu chvíli došlo, jak je jejich situace vážná. Dva nebo tři dny chůze by ještě neznamenaly konec světa. Ale v ledu, sněhu a mezi strmými horskými svahy se z toho stávalo něco úplně jiného.

„Fajn…,“ Tikaanimu se malinko zachvěl hlas. Proto to zopakoval rázněji: „Fajn. Ale už jsem přece říkal, že nás určitě půjdou hledat. Jistě nás čekají.“

„No, na to se nemůžeme spoléhat,“ promluvil Al poněkud nejistě.

Oba chlapci se na něj upřeně podívali. Teď zase pokrčil rameny on. „Náš let proběhl tak trochu mimo plán. Od chvíle, kdy celá věc začala, nám stáli za zády právníci z Lumosu a novináři. Kdyby věděli, že máme namířeno do Anakatu, dorazili by tam první. Chtěl jsem jim proklouznout pod nosem a natočit dokument dřív, než by se cokoliv dozvěděli. Samozřejmě že kolem toho nedělám žádné tajnosti... Ale utrousil jsem pár narážek, že tam přijedeme až příští týden, a ne tento.“

„Hele!“ zvolal Tikaani. „Tohle je dvacáté první století! Letadla se jen tak lehce neztrácejí! Jasně, let nebyl ohlášen předem, ale někdo někde nás přece musel zaznamenat. A můj otec ví, že letíme.“

„Anchorage zaznamenalo náš odlet a letový plán,“ souhlasil Al, „ale neměli důvod zjišťovat, zda jsme dorazili. Ano, všimnou si toho. Nakonec. Ale potrvá to několik dní. A ani tvůj otec přesně neví, na kdy jsme to plánovali. Neřekl jsem mu, kdy přesně startujeme, aby se o tom nedozvěděl Lumos.“

Několik dní… Beck přemýšlel. Podíval se na Alovu nohu a pak na jeho tvář. Co když strejda utrpěl ještě nějaká vnitřní zranění? Stále byl bledý a měl slabý hlas. Uvnitř se mohlo přihodit něco mnohem horšího.

Beck nevěděl jistě, zda by se Al dočkal záchrany.

„Několik dní…“ Tikaani vyslovil Beckovy myšlenky nahlas. Odchylka od kursu činila šedesát kilometrů a čekala je třídenní chůze, než by dorazili do bezpečí. Záchranné službě by mohlo trvat ještě déle, než by je našla. Svěsil ramena, optimismus ho opustil. Sklonil hlavu. Ale pak ji zase zvedl. Tvářil se sveřepě a odhodlaně.

„Tak co uděláme?“

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2