(ukážka)

French Kids Eat Everything

Copyright © Karen Bakker Le Billon, 2012

Translation © Sabina Čechová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-421-6

Věnováno Filipovi

Prolog

Tato kniha je velice osobním příběhem naší rodiny. Ale popisuje problémy, které se týkají všech dětí. Kvůli špatným stravovacím návykům bude mít dnešní generace severoamerických dětí mnohem víc zdravotních problémů – a možná kratší délku života – než jejich rodiče. Možná své děti učíme, aby se brzy projedli do hrobu.

Je těžké změnit způsob, jakým se naše rodiny stravují. Přestože víme, co bychom měli jíst – více ovoce a zeleniny a co nejméně jídla z polotovarů – neřídíme se tím. Nebo i když uvaříme zdravé jídlo, naše děti je nechtějí jíst. Nedostatek jídla (jeho nedostupnost) je vážným problémem, ale i v rodinách žijících v dostatku se nejí dostatečně zdravě. Je třeba vypracovat lepší postupy pro to, jak a co naše děti jedí. V tomto směru nabízí francouzský přístup k výchově týkající se stravování cenné lekce. Během života ve Francii zjistila naše rodina, že se dá jíst zdravě a přitom mít z jídla požitek. Zdravé jídelní návyky, chytré postupy a chutné recepty používané ve francouzských rodinách a školách byly základem přebudování našeho přístupu k jídlu. Inspirovaly nás, a já doufám, že náš příběh bude inspirací i pro vás.

Není to však jen otázka rodičovské zodpovědnosti nebo osobního chování. Ve Francii spolupracují školy, obce i vláda na vytvoření stravovacího a výchovného systému, který podporuje rodiče, aby své děti krmili zdravě. V Severní Americe to často vypadá, že situace je přesně opačná. Zdá se, že nutně potřebujeme zahájit společnou debatu o stravovací kultuře dětí – v rodinách a ve školách, na farmách i v obchodech. Doufám, že vás tato kniha inspiruje, abyste se k této debatě připojili.

1

Francouzské děti jedí všechno

(a vaše by mohly taky)

Le plaisir de la table est de tous les âges, de toutes les conditions,

de tous les pays et de tous les jours.

Potěšení ze stolování můžeme mít v jakémkoli věku, v jakémkoli postavení, v jakékoli zemi a každý den.

Jean Anthelme Brillat-Savarin, Fyziologie chuti (1825)

Zeptejte se mých dětí, jaké je jejich oblíbené jídlo, a odpověď vás možná překvapí. Sedmiletá Sofie miluje řepu, brokolici, pórek a listový salát, mušle a makrelu – kromě obvyklých pochoutek, jako je párek v rohlíku, pizza a zmrzlina. Její tříletá sestra Claire miluje olivy, ryby, ale jejím nejoblíbenějším jídlem je špenát se smetanou. A jelikož žijeme ve Vancouveru, kde největší lososová řeka na světě protéká jednou z největších čínských čtvrtí na tomto světadílu, mají naše dcery rády i uzeného lososa a sushi.

Jejich nadšení pro tato jídla mého francouzského manžela Filipa nijak nepřekvapuje, ale já to pořád ještě tak úplně nechápu – hlavně ty ryby. Když jsem byla malá, nejtěsnější kontakt s rybou (a nejtěsnější, o jaký jsem stála) měl podobu dušeného tuňáka z konzervy, kterého jsme se sestrou nesnášely a matka nám na něj sypala smažené brambůrky ve snaze uplatit nás, abychom jedly. (Sestra obvykle podlehla, já nikdy.)

Moje překvapení vychází i z faktu, že u nás doma bývaly kvůli jídlu časté boje. Než jsme se přestěhovali do Francie a pustili se do našeho (neplánovaného) experimentu s francouzským způsobem stravování, čas oběda u nás býval rodičovským očistcem. Oblíbenou „zeleninou“ mých dcer byly hranolky. Před čímkoli zeleným zatínaly zuby. Kvílení končilo až ve chvíli, kdy přišel na řadu zákusek. Naše dcery přežívaly na stravě plné uhlovodanů a mléčných výrobků, která je pro severoamerické rodiny typická. Naše stálice byly slazené cereálie, těstoviny a tousty s máslem. Krekry ve tvaru rybiček byly považovány za samostatnou potravinovou skupinu.

Sofie byla vybíravá od narození. Ve věku tří let už měla vypěstovanou hrůzu z nových jídel a tím mi velice připomínala mě samu, když jsem byla malá. Cokoli neobvyklého na talíři u ní vyvolalo „šílený jídelní tanec“, jak jsme tomu říkali: mávání rukama, koulení očima, kvílení, někdy i ječení, a dokonce i útěk od stolu, aby se vyhnula konfrontaci s nějakou děsivou potravinou. Nebylo jednoduché tomuto chování předcházet, protože její chutě byly nepředvídatelné. Například neměla ráda zeleninu ani cokoli bílého nebo krémovitého: sýr, jogurt, jakoukoli omáčku, dokonce ani zmrzlinu. A odmítala jíst věci, které má většina dětí ráda, jako těstoviny se sýrem a jakékoli obložené chleby.

Naproti tomu její mladší sestra Claire byla takový malý Buddha, klidná a spokojená. Tu jste vyhráli v loterii, řekla nám porodní asistentka, když se Claire narodila. Zatímco Sofiin spánek přes den netrval nikdy víc než dvacet minut (a to jsem ji při tom ještě musela vozit v kočárku nebo nosit v nosítku), Claire si každý den užívala dvouhodinovou siestu a v noci pak spala ještě celých deset hodin. A jedla skoro všechno. Ale jen do té doby, než začala napodobovat svou starší sestru.

Tehdy začaly nelítostné a nekonečné bitvy kvůli jídlu. Společné jídlo bylo stresující pro celou rodinu. Stejně jako moji rodiče, ani já jsem nevěděla, co mám dělat. Věděla jsem (a dělalo mi to starosti), že špatné jídelní návyky a složení stravy můžou negativně ovlivnit zdraví mých dětí, stav jejich zubů (kazy!), spánek, školní výsledky a dokonce i jejich IQ. Ale cítila jsem se bezmocná. Chtěla jsem změnit to, jak jedly, ale nevěděla jsem jak.

Postupy jiných rodičů v našem okolí se mi nezdály moc uspokojivé. Taktiky nátlaku a nucení se mi nelíbily (i když připouštím, že jsem vyzkoušela i to). A nelíbilo se mi uplácení dětí, aby dojedly (nebo dokonce aby se vůbec do jídla pustily). Vitaminovým pilulkám jsem se vyhýbala, zvlášť poté, co jsem se dočetla, že působí jinak než vitaminy přírodní. A tak jsem si nakoupila kuchařské knihy, které radily, jak do dětských jídel propašovat zdravou stravu, a snažila jsem se vykouzlit speciální jídelníček, který vyžadoval obratnost chemika a zkušenost šéfkuchaře. Jelikož jsem nebyla obzvlášť nadšená a zručná kuchařka, byl pro mě tento postup neuvěřitelně náročný. A navíc to nefungovalo; vlastně byl účinek přesně opačný. Sofiiny citlivé detektory na „nechutné jídlo“ byly uvedeny do pohotovosti při sebemenším náznaku něčeho neobvyklého a začala být k tomu, co dostávala na talíř, ještě podezíravější. A i kdyby tahle „pašerácká“ metoda fungovala, vážně jsem pochybovala o tom, že by si moje děti dávaly k oříškovým sušenkám květákovou kaši, až jednou odejdou z domu.

Připouštím, že moje neúspěšné pokusy propašovat dětem do jídla zdravé potraviny byly částečně odrazem mých omezených kuchařských schopností. Brzy po svatbě mi dal můj manžel Filip přezdívku La Reine des Casseroles Brûlées (Královna připálených hrnců) kvůli mému nešťastnému zvyku odcházet při vaření k počítači nebo se začíst do nějaké opravdu zajímavé knihy. Můj kuchařský repertoár byl omezený na čtyři nebo pět (maximálně) jídel, která se cyklicky opakovala, a jako přílohu jsem k nim pravidelně vařila brambory. Tak jsem byla vychovaná. Moje matka pocházela z farmářské rodiny; její matka měla osm dětí a málo času na vyvařování nějakých zvláštních pochoutek. Každý večer uvařila jedno jídlo a bez nějakých cavyků je naservírovala. „Jedli jsme,“ vzpomíná můj strýc John, „protože jsme měli hlad. Nikdo nás nikdy k jídlu nepobízel. Když jsme svoji porci nesnědli, tím líp: zbylo víc na ostatní.“ Oblíbeným jídlem mé babičky bylo jídlo nazývané stamppot, které se připravovalo tak, že se uvařily brambory a kapusta a pak se to všechno rozmačkalo (ano, výsledkem byla zelená bramborová kaše). Kusy másla, sůl a pepř byly jedinými používanými ochucovadly (česnek byl pro mé příbuzné exotickou rostlinou). Do dnešních dnů je mým oblíbeným jídlem, což napovídá hodně o mých kulinářských preferencích.

A tak nebylo nic překvapujícího na tom, že moje první střetnutí s francouzskou kuchyní – v roli konzumenta – nebylo moc úspěšné. Asi nejhorší to bylo, když mě Filip poprvé vzal ke svým rodičům. Bylo to spontánní rozhodnutí; jednoho dubnového rána, brzy po tom, co jsme spolu začali chodit, mě pozval ke svým rodičům do Bretaně. Z Oxfordu, kde jsme oba studovali, to byla krátká cesta autem do Portsmouthu, kde jsme chytili noční trajekt, a ten nás převezl na severozápadní pobřeží Francie. Když jsme odjížděli, bylo nebe pokryté šedými mraky a mrholilo. Přespali jsme na lodi a probudili jsme se do kouzelného východu slunce, který ozařoval vlny tříštící se na skalnatém pobřeží u citadely Saint-Malo. Ve Filipově otřískaném Renaultu 5 jsme projížděli malebnými vesničkami na pobřeží, které se střídaly s rozeklanými útesy a rozlehlými plážemi bílého písku zářícího na slunci. Bylo to poprvé, co se moje noha dotkla francouzské půdy, a naprosto mě to okouzlilo.

Dorazili jsme do domu jeho rodičů – šedé kamenné budovy jako z obrázku porostlé popínavým vínem – v době oběda. To jídlo pro mě bylo nezapomenutelné. Na terase zalité sluncem si Filip a jeho rodiče nakládali z podnosu plného plodů moře, z nichž většinu tvořili podezřele vypadající korýši, jaké jsem ještě nikdy neviděla, natož abych je ochutnala. Tento chod jsem přeskočila, ale hned nato jsem musela čelit velkému mořskému jazyku, zakoupenému toho dne ráno, jak mi Filipova matka hrdě oznámila, přímo z rybářské lodi v místním přístavišti. Dostala jsem na talíř celou rybu a měla jsem pocit naprosté bezmoci; nikdy jsem nic podobného nejedla a nevěděla jsem, jak začít. A tak jsem tam seděla celá rudá, zatímco mi Filip krájel rybu a jeho rodiče pobaveně přihlíželi. Trvalo léta, než mě konzumace ryby přestala vyvádět z míry, a když ji servíruji svým dětem, mám vždycky smíšené pocity (to přinejmenším). Takže by se dalo říct, že moje dcery mají na omezený jídelní repertoár nárok.

Pokud jde o mého manžela, z každodenních bojů s dcerami kvůli jídlu byl zmatený a podrážděný. V mnoha ohledech mu uvolněné chování Severoameričanů u jídla nevadilo (naopak mu dával přednost před přísnějším a formálnějším francouzským přístupem). Ale způsob, jakým se naše dcery stravovaly, ho frustroval, zvlášť v porovnání s jejich francouzskými sestřenicemi a bratranci, kteří byli nadšení jedlíci. A jeho početní příbuzní ve Francii byli víc než zmatení. Byli tiše (a někdy ne tak úplně tiše) pobouření.

Víte, francouzské děti jedí všechno, od ovocného salátu po vepřová játra, od špenátu po aromatický plísňový sýr. Jedí věci, které by většina amerických dětí (a někdy i jejich rodiče) nikdy nejedla, jako třeba artyčoky. (Nebojte, ani já jsem o nich předtím nikdy neslyšela.) Taky pravidelně jedí věci, které si většina z nás přeje, aby naše děti jedly, jako zeleninový salát. Při našich obligátních každoročních návštěvách jsem viděla své francouzské neteře a synovce pojídat syrové ústřice se stejnou chutí jako popcorn. Byla jsem svědkem toho, jak tříleté děti do sebe ládovaly mořské plody všeho druhu a bezzubá miminka srkala všechno od bešamelové omáčky po zeleninový bujón. Někteří z nich měli ještě exotičtější chutě: Didier si vesele dával la langue de boeuf (hovězí jazyk), malý Fabrice měl jako oblíbenou pochoutku naložený vepřový rypáček.

Fakt, že francouzské děti jedí tohle všechno, není způsoben nějakou genetickou predispozicí ke konzumaci neobvyklých jídel. Stejně jako děti jinde na světě mají i ony rády těstoviny, brambůrky, kuře a čokoládu. Ale nejsou to jejich obvyklá jídla. Možná to zní neuvěřitelně, ale francouzské děti milují všechna možná jídla, a většina z toho, co jedí, jsou zdravé věci. Je pravda, že se můžete setkat se vzácným případem francouzského dítěte, které má averzi k nějaké konkrétní potravině (v případě mého manžela je to květák). Ale v naprosté většině případů sní francouzské děti všechno, co se před ně postaví. Jedí vesele a bez problémů, což může běžného severoamerického rodiče ohromit. A všichni to považují za normální – včetně dětí samých.

Vlastně je to dětská verze takzvaného francouzského paradoxu, nad kterým si vědci už léta lámou hlavu. V podstatě jde o tohle: dospělí Francouzi stráví jídlem dvakrát víc času než Američané a konzumují máslo, vepřové maso a sýr zdánlivě v neomezené množství, nicméně netrpí tolik nadváhou (a zřídkakdy obezitou) a srdeční choroby se u nich vyskytují méně často než u Američanů. Ano, je to nefér, ale je to tak.

Stejně paradoxní je způsob, jakým se stravují francouzské děti. Jejich rodiče je nenásilně nutí jíst zdravou stravu. Očekává se, že děti bez protestů sní všechno, co se jim dá na talíř. Musí trávit dlouhé hodiny u stolu (kde je od nich vyžadováno vzorné chování), místo aby trávily čas před televizí nebo hraním videoher. Navzdory tomu si francouzské děti myslí, že jídlo je zábava. A to není všechno: počet dětí s nadváhou je ve Francii jeden z nejnižších ze všech rozvinutých zemí. A zatímco ve většině bohatých zemí (se Spojenými státy v čele) počet obézních dětí roste, ve Francii se dokonce snižuje. Není to způsobeno tím, že by držely redukční dietu, takových dětí je tam naopak velice málo; prostě to nepotřebují.

Můžete si pomyslet: To by u mých dětí nefungovalo. Moje děti takhle jíst nebudou. Je to moc drahé. Nemám na to čas. I já jsem si to myslela. A když jsem přišla s podobnými námitkami, dostala jsem skvělou odezvu. Francouzi se o jídle naštěstí baví moc rádi. Nejběžnější téma u snídaně ve většině francouzských rodin je, co bude k obědu. A u oběda nepochybně někdo přijde s otázkou, co bude k večeři. Debaty o jídle jsou francouzský národní koníček. Takže když jsem se začala ptát, byli nadmíru ochotní odpovídat.

Jedna z věcí, na kterých Francouzi trvají, je to, že děti je nutné vztahu k jídlu učit. V ideálním případě to začíná ve chvíli, kdy jsou velmi malé, dlouho před jejich prvními narozeninami. Konec konců je jídlo první činností, kterou dítě provádí vědomě a potom i nezávisle, ještě před mluvením a chůzí. To poskytuje výborný základ pro osvojení disciplíny: pevné a zároveň jemné vedení v rámci určitých pravidel. Používám slovo „pravidla“ váhavě, protože i když je francouzský přístup k výuce stravování velice propracovaný, nejsou to žádná pevně stanovená a nezměnitelná pravidla. Jsou to spíše ustálené zvyky dané zdravým rozumem nebo společenské návyky – nepsané, často ani nevyslovené, ale obecně přijímané. Jako většina kulturních kódů jsou tato pravidla pro nezasvěceného často záhadou, ale nejsou nijak komplikovaná, a když vám je někdo vysvětlí, jsou často až směšně jednoduchá. To byl i případ prvního „stravovacího pravidla“, které jsem objevila:

Francouzské pravidlo č. 1:

Rodiče, je to na vás!

Jeden z vašich nejdůležitějších úkolů je vychovat své děti, pokud jde o stravování, a vytvořit u nich správné jídelní návyky.

Tento názor je základem pro celý francouzský přístup k výchově týkající se stravování. Francouzští rodiče dohlížejí na to, jak jejich děti jedí. To znamená, že dohlížejí na to, kdy, kde a co děti jedí: jen v určenou dobu, jen u stolu a jen jedno jídlo. V hloubi duše jsem věděla, že toto pravidlo, které bylo mnohem autoritativnější než můj přístup, je pro mé děti prospěšné. Ale dlouho jsem se mu bránila. Při zpětném pohledu si myslím, že jsem byla prostě příliš zaměřená na svůj styl rodičovství, který bych neurčitě definovala jako „sympatizující rodičovství“. V knihách, které jsem četla, se například psalo, že miminka by se měla rozhodnout, kdy a co budou jíst. Podpora nezávislého jedení byla důležitým krokem v budování autonomie, že? Děti by o tom měly samostatně rozhodovat, nebo ne?

Absolument pas! Rozhodně ne! To je recept na katastrofu! varovala mě má tchyně, moje švagrová, bratranci, tety a strýčkové i Filipovi přátelé. Vzhledem k tomu, jak jejich děti jedly, jsem musela uznat, že o tom asi něco vědí. Během naší první návštěvy po Sofiině narození, když měla teprve osm měsíců, jsem s úžasem sledovala, jak jiná miminka v jejím věku hltají všechno, co jim rodiče dají, a po každém jídle pak spokojeně pospávají celé hodiny. Sofie byla u jídla neklidná. Hrála si s ním, plivala je a evidentně je považovala za nevítané přerušení svého denního rozvrhu. Většina jejího jídla – to nejsladší jablečné pyré, nejjemněji rozmačkaný banán, nejkrémovější jogurt – končila nakydaná na jejím bryndáčku, ručičkách a na mém klíně (kde sedala nejraději, jelikož vysokou židličku považovala za nějaký druh mučicího nástroje). Ne že by nebyla hladová. Ale když se v noci nebo kdykoli během dne vzbudila, chtěla mléko. A jenom mléko. Měla, mírně řečeno, rozpolcený vztah k pevné stravě, což se s věkem nezlepšovalo.

To mě naplňovalo rodičovskou úzkostí kombinovanou s hlubokým pocitem viny. Měla jsem pocit, že Sofie je spíš po mně než po francouzské větvi rodiny. Jedna z oblíbených fotografií mé sestry – a první fotka, kterou Filipovi ukázala, když jsem ho přivedla k nám, aby se seznámil s mojí rodinou – je ta, kde sedím ve vysoké židličce: našpulené rty, tváře rudé od pláče, mrkvové pyré rozmazané na psychedelických dupačkách ze sedmdesátých let. Tapeta za mnou má retro oranžovou texturu (bližší pohled odhalí metodické cákance kaše). Podle mé rodiny jsem vyhrála každý boj kvůli jídlu, do kterého jsem se kdy pustila.

„Sofie je prostě po mně,“ vzdychala jsem. „Když jsem byla malá, zeleninu jsem nesnášela.“

„Mais non,“ ujišťovali mě. „Jen ji ještě neochutnala dostkrát. Až bude mít opravdu hlad, zase jí zeleninu dej. Pak sní cokoli.“ V té chvíli jsem si začala říkat, že na tom něco bude. Francouzi možná vědí něco, co mně uniká. A měla jsem pravdu. Opravdu věděli něco, co jsem nevěděla. Francouzští rodiče dostávají o jídle a dětské výživě úplně jiné informace než američtí rodiče. Je to tím, že francouzští doktoři, rodiče, odborníci na výživu a vědci vidí vztah mezi dětmi, potravou a výchovou velice odlišně od Američanů. Například mají za to, že všechny děti se naučí mít rády zeleninu. A pečlivě prozkoumali způsoby, jak je k tomu přimět. Francouzští psychologové a odborníci na výživu systematicky vyhodnotili, kolikrát bude muset dítě nové jídlo ochutnat, než bude ochotné je jíst: v průměru je to sedmkrát, ale většina knih o výchově doporučuje desetkrát až patnáctkrát. Zatímco já jsem často předpokládala, že moje děti nemají nějaké konkrétní jídlo rády, moji francouzští přátelé prostě předpokládali, že je ještě dostkrát neochutnalo. A na jejich dětech se tento předpoklad většinou potvrzoval. Francouzské děti vesele ochutnávaly nové věci s výrazem klidné zvědavosti, který jsem jen zřídka viděla u amerických dospělých, natož u dětí.

Jak přesně Francouzi tohle zvládají? Jaké strategie používají? Co vaří? A co říkají (a – což je stejně důležité – co neříkají)?

Nedokázala jsem na tyto otázky odpovědět, dokud jsme se nepřestěhovali do Francie. Když jsme tam byli jen na návštěvě, tolerovali Francouzi naše (pro ně) divné jídelní návyky, protože jsme měli status cizinců. Ale když jsme se rozhodli, že se tam usadíme – ve vesnici, kde Filip vyrostl – všechno se změnilo. Francouzi nejsou zrovna vyhlášení svou tolerancí; obvykle je jen jeden správný způsob, jak věci dělat (a asi nikoho nepřekvapí, že je to skoro vždycky ten způsob, jakým to dělají Francouzi). Nikdy se neostýchají dát najevo svůj názor a kulinářské přešlapy málokdy tolerují. Takže naše francouzská rodina, přátelé a sousedé si dali za úkol naučit moje děti – a mě – správně jíst (jiným slovy: jíst jako Francouzi). V restauracích i v obchodech s potravinami, ve škole a ve školce, na hřišti i na návštěvách, všude tam byly moje názory na jídlo, děti a výchovu podrobovány kritice.

Pomalu jsem začínala chápat francouzský přístup k dětem a k jídlu. Nejprve jsem musela předefinovat své chápání slova „výchova“. Pořád mi říkali, že děti se musí „vzdělávat“, a tak jsem vždycky všechny spěšně ujišťovala, že už jim spořím na vysokoškolská studia. Ale to neměli na mysli. Slovo éducation (výchova) má ve francouzštině širší význam: zahrnuje znalosti získané školní docházkou, ale i způsoby a vychování, návyky a vkus, které se vyvíjejí v rodině. Cílem je dítě, které bude bien éduqué: které se umí dobře vyjadřovat a chovat. Jinými slovy, hlavním cílem francouzské výchovy je dítě, které zná a dodržuje nepsaná pravidla francouzské společnosti, a ta jsou mnohem přísnější než v Severní Americe. Francouzským rodičům na dodržování těchto pravidel velice záleží – naučit děti být bien éduqué je stejně důležité jako vybudovat jejich sebeúctu (vlastně to druhé vyplývá z toho prvního). A zdravé stravování je jedna z nejdůležitějších dovedností, které rodiče u dětí rozvíjejí. Toto zaměření na jídlo je založeno na následující jednoduché zásadě:

Je dost pravděpodobné, že se moje děti nedostanou na Harvard ani se z nich nestanou sportovní hvězdy, známí umělci nebo astronauti. Ale ať už si vyberou jakoukoli kariéru, vždycky bude důležité, co a jak moje děti jedí – pro jejich zdraví, štěstí, úspěch a dlouhověkost.

Nechápejte mě špatně: je skvělé povzbuzovat děti, aby ze sebe vydaly to nejlepší. Ale rodiče v Severní Americe často rozvrh svých dětí tak zaplní různým aktivitami, že zbývá jen málo času na to, aby je naučili tak základní a důležité věci, jako je správná příprava a konzumace zdravého jídla. Abych sama sobě vysvětlila, jak důležité tyto věci jsou, uchýlila jsem se nakonec k jednoduchému srovnání. Francouzští rodiče přisuzují zdravým jídelním návykům stejnou důležitost, jakou rodiče v Severní Americe přisuzují chození na nočník a čtení. Kdyby vaše dítě odmítalo číst nebo se dokonce učit abecedu, vzdali byste to? Spokojili byste se s tím, že se dítě naučí chodit na nočník samo, že „z toho vyroste“ nebo „na to nějak přijde“? Nejspíš ne. Asi byste vymýšleli různé postupy, jak mu pomoci, aby si tyto důležité dovednosti osvojilo. Filip se to pokusil shrnout tím, že mi vysvětlil známé francouzské přísloví: Pověz mi, co jíš, a já ti povím, kdo jsi. V Severní Americe spousta rodičů jen pokrčí rameny, když jejich děti odmítají dobře jíst. Francouzi si ale pomyslí: Ukaž mi, jak tvoje děti jedí, a já zjistím, jaký jsi rodič.

To, že francouzští rodiče přisuzují velkou důležitost tomu, aby jejich děti jedly dobře, je zjevné. Je už ale méně jasné, jak děti přimějí, aby jedly dobře. Než jsme se tam přestěhovali, měla jsem určité podezření, že možná tyranští rodiče nutí děti jíst všechno. Možná jde o francouzskou verzi syndromu asijské „tygří matky“: zuřiví rodiče trvající na tom, aby děti jedly všechno. Ale ve skutečnosti jsem se ve Francii setkala s přesným opakem; boje vůli jídlu byly vzácné a nikdy jsem neviděla, že by nějaký rodič dítě nutil cokoli jíst.

Že by to bylo těmi recepty? Jídla, která jsem viděla v běžných francouzských rodinách, byla jednoduchá a rychlá – a zároveň zdravá a chutná. Ale když jsem si pár slibných receptů pečlivě opsala a vyzkoušela je doma, na mé děti v žádném případě neměly očekávaný účinek.

Tak co vlastně francouzští rodiče věděli, a mně to unikalo? A co říkali a dělali, a já ne? Jak přesně přiměli své děti jíst všechno a ještě si to vychutnávat? Jak jsem zjistila během našeho ročního pobytu ve Francii, tajemství není jen v tom co, ale taky jak, kdy a hlavně proč francouzské děti jedí.

Do Francie jsme se nepřestěhovali proto, abychom odhalili toto tajemství. Nejsem vášnivý jedlík a Filip je jedním z mála Francouzů, kteří mají relativně malý zájem o vaření (což vysvětluje, jak ho vůbec mohlo napadnout vzít si za ženu cizinku). Neměla jsem moc chutí zlepšovat své kuchařské schopnosti; pokud jsem vůbec pomyslela na to, že bych musela vařit francouzskou kuchyni, naplňovalo mě to neurčitým děsem. Ale život ve Francii ve mně vzbudil zájem o to, jak francouzští rodiče pro děti vaří, jedí s nimi a vychovávají je. Zjistila jsem, že krmit děti dobře nemusí být časově náročné, drahé ani složité. A zjistila jsem, jak se francouzské děti od rodičů učí vychutnávat si nejrůznější potraviny. Samozřejmě je rodiče vedou ke zdravým jídelním návykům, ale to není to hlavní. Nejdůležitější je mít z jídla potěšení, zdravé jídelní návyky jsou přínosným vedlejším produktem. To pro mě bylo překvapivým odhalením; byla jsem totiž plná úzkostných a negativních pocitů spojených s jídlem, jak to v severoamerické kultuře často bývá.

Tento názor (Jídlo je zábava!) mi pomohl inspirovat naši rodinu k nalezení nového přístupu ke způsobu, jakým jíme. Během našeho ročního pobytu jsme objevili deset stravovacích pravidel pro děti. Jejich uplatňování zpochybnilo některé z mých nejhlouběji zakořeněných představ o dětech, jídle a výchově. Někdy to bylo nepohodlné, ale snaha přetvořit naši rodinnou kulturu stravování byla také zkušeností, která nás sblížila. Inspirovaly mě všechny ty francouzské rodiny kolem nás, které v dětech pěstovaly zdravou lásku k jídlu – a lásku ke zdravému jídlu. Doufám, že stejně tak bude náš příběh inspirativní pro vás.

Alors, on y va! Jdeme na to!

Table of Contents

Prolog

1 Francouzské děti jedí všechno (a vaše by mohly taky)

Francouzské recepty pro děti: Rychlé, jednoduché, zdravé a chutné