(ukážka)

Copyright © India Knightová, 2012

Translation © Gabriela Oaklandová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-433-9

Pro E

„Člověk by nikdy neměl věřit ženě, která přizná svůj věk. Žena, která mu jej poví, poví mu cokoli.“

OSCAR WILDE

Prolog

Tak tady mám pro vás seznam některých věcí, které poslední dobou dělávám a za které může můj věk. Je mi čtyřicet šest.

Seznam:

a) Když si sedám nebo když se shýbám, vydávám nějaké zvuky. Většinou je to „uuf“. A to i přesto, že mi sedání a shýbání nezpůsobují ani ten nejmenší problém. Fyzicky jsem naprosto v pořádku. Dokonce by se dalo říct, že jsem ohromně ohebná. A přitom si i pokládám dlaň na bedra. To pro důraz. A taky potěšeně vzdychám, a to hodně hlasitě — „Ááááách“ — když lezu do vany nebo do postele.

b) Když si čtu nějaký časopis plný drbů, nahlas a pohoršena se ptám: „Co to je proboha za lidi?“ Do fotografie příslušného člověka občas i rozčíleně píchám prstem. A to jsem ještě tak před třemi lety v těchto časopisech znala úplně všechny včetně jejich detailních životopisů. „A tohle je Dyamondé. Ta, co nakopala do zadku Loinovi, tomu, co chodil s Pipette, víš, ne? Tou, co se jí podělaly silikony. Co je? Ty se nechytáš?“

c) Sem tam v těch časopisech někoho poznám. A to si pak mumlám: „Ne, ne, tohle nemůže dobře skončit.“

d) Když vcházím do nové restaurace, pronáším: „Teda! Tady je ale hrozná akustika!“ Jako kdybych nedoslýchala. Ale já doslýchám, a jak dobře! A ještě se k tomu klidně i ostentativně nakloním, to abych své pointě dodala na důrazu. A řvu u toho. Přehnaně gestikuluju a artikuluju. To abych neverbálně sdělila existenci své neexistující nedoslýchavosti.

e) Naprosto mě nezajímají noví lidi. Sice se s nimi u večeře klidně pobavím, ale že bych si s nimi vyměňovala telefonní čísla/emaily? To ne. Dokonce se už ani nesnažím předstírat třeba jen sebemenší zájem.

f) Na svatby jsem už stará. Říkávám si: „Měla bych jít, ale, uuuuf, to zase bude dlouhý den!“ Plus viz e).

g) A taky, což je hrůza, si na mnoha — i když ne na všech — svatbách říkávám: „No, jasně, tak si to užijte. Haha.“ Nelida!

h) Začala jsem zapomínat jména. Přála bych si, abych byla dostatečně afektovaná na to, abych ze sebe zvládla vypustit: „Zlato, seznam se tady se Zlatem.“ Ostatně trochu ze své afektovanosti jsem už taky ztratila, to je pravda.

i) Mívám dvoudenní kocoviny. Někdy i třídenní. A to tady spolu mluvíme o zatemněné místnosti, pocitu sekyry zaseknuté v hlavě a temazepamu, nikoli o Nurofenu Rapid, a „dostatečném množství vody“.

j) Jsem zmatená z toho, že lidi ve vedoucích pozicích bývají mladší než já. Toto zmatení je často doprovázeno silným pocitem, že někde se stala hrůzná chyba — trhlina v nepřetržitém sledu událostí časoprostoru, groteskní a výrazně anomální anomálie — které by si měl někdo všimnout a napravit ji.

k) Došlo mi, že mladí dnes mluví o osmdesátých letech stejným způsobem, jakým jsem já mluvívala o letech padesátých, tj. přistupují k dané tematice s antropologickým nádechem, jako kdyby mluvili o dějinách pravěku. A taky jsem si všimla, že mezi filmové remaky se teď dostaly filmy mého mládí. To stejné platí i o oblečení.

l) Vypěstovala jsem si zájem o počasí. Hodně o něm mluvím a přemýšlím. Reaguju na ně, jako kdyby to byl člověk. No, spíš přítel: naštvu se na déšť, na to jeho chování, a pak přemýšlím, proč to asi udělal. Mívám strach, že uklouznu na sněhu. A to je sníh mým oblíbencem a podrážky mám taky sněhu odolné a skluzu vzdorné.

m) Vyvinul se ve mně silný zájem o přírodu. A to i přesto, že jsem bývala ultraměstská mladá žena, která neměla nejmenší ponětí o tom, k čemu vlastně příroda je. Mám radost, když vidím houbu. Usmívám se na stromy. Prohlížím si okvětní lístky. Přemýšlím o ovcích. Fotografuju si uskupení mraků na obloze a učím se jejich jména.

n) Mimina mě zajímají minimálně. Nejsem-li teda s nimi nějak spřízněná. Taky mi někdy lezou docela na nervy. To se mi dřív nestávalo. Miminka jsem zbožňovala. Když konečně odejdou, řeknu si „uuuf“ a jdu si udělat čaj.

o) Jo, vlastně, čaj. Litry čaje. Hektolitry. Řeky.

p) Rozvinula se u mě docela nehezká fascinace vlastními střevními pochody. Mám radost, když „se mi to podaří“, a jsem mrzutá, když mi je potěšení z ranního hovínka upřeno. Dokonce k tomuto svému novému zájmu (téměř koníčku) přistupuju úplně uvolněně. S holkama si o něm žoviálně vykládám. A to i přesto, že všechny muže, se kterými jsem kdy spala, jsem přivedla k myšlence, že jsem princezna vyrobená ze zvláštních materiálů — nečůrám a nekakám, a to nikdy.

q) Zdává se mi, že všeho je nějak moc, že mám nějak příliš na výběr. Přála bych si, aby v obuvi bylo jen dvacet párů bot, a ne dvě stovky. Taky bych byla moc ráda, kdyby káva byla káva. Kdybych měla na výběr jen ze tří druhů, maximálně. A mléko by mohlo být klidně jen jedno. Mám radši malé obchody. A to jsem kdysi v supermarketech zažívala nirvánu. A taky toužím po tom, aby v krámech prodávaly pořádné ženské, a ne verze mých vlastních dětí.

r) Občas, to když někde zaslechnu mladé lidi, nejsem zrovna nadšená. Neříkám si, jaká je to paráda, že se ten jazyk tak vyvíjí a roste, že je to živý organismus a tak dále a tak dále. Místo toho mě napadá: „Jazyk ti zemřel v ústech. Zavraždil/a jsi slova.“ Pravopisné chyby ve mně vyvolávají záchvěvy tyranské intolerance. Rovnají se imbecilitě. Stal se ze mě gramatický pedant. Dokonce říkávám: „Jak můžeš myslet, když ani neumíš psát?“

s) Básně, které jsem se před třiceti lety musela naučit nazpaměť, mi nekontrolovatelně zaplňují mysl. A to i přesto, že se mi tam posledních třicet let ani jednou neukázaly. Není to nepříjemné. A to stejné platí pro chvalozpěvy. Á, ano, taky občas zabloudím do kostela, posadím se a naplní mě pocit hlubokého klidu. A to i přesto, že nejsem nijak zvlášť věřící.

t) Vadí mi špatné způsoby, což není žádná novinka. Novinkou je ale ten vztek, který mě zpravidla zaplaví, když někdo neřekne prosím nebo děkuju. Pronáším pak ta slova místo něho. A to hrozným a sarkastickým tónem zatrpklé staré báby. A když už o tom mluvíme, všimla jsem si, že když jakoukoli nadávku předsadím slovem „starý“, dodám jí ještě mnohem urážlivějšího efektu.

u) Vím, že jsem za půlkou… znáte to … život a tak… a snažím se tu myšlenku vší silou zatlačit někam do pozadí.

v) Jsou dvě věci, které mě dokážou pěkně nažhavit: 1) odpadky a 2) psí výkaly. Jdu po lidech, co je neuklízejí. Pokud si mě nevšimnou, zpěvným a stále se zvyšujícím tónem vykřikuju: „Promiňte, promiňte!“

w) Občas si ještě maličko a mimoděk zaflirtuju s číšníkem. Nemůžu si ale nepovšimnout, že je mírně zmatený. Až po chvíli mi dojde, že bych mohla být jeho matkou.

x) A taky vím, že jednou to prostě už přijít musí: někdo se mého nejmladšího dítěte zeptá, jestli jsem jeho babička.

y) Potěžkávám si svá ňadra a ohrnuju nad nimi nos.

z) No, vlastně ne. To poslední neplatí. Ale nejspíš je to stejně jen otázka času.

1

Když jsem byla malá, měla jsem kamarádku Olive. Ta si celé dny sama pro sebe komentovala. „Olive jde ulicí, dlouhé hnědé vlasy jí lítají ze strany na stranu. Dneska máme copy a jsou trochu moc utažené. Olive dnes vypadá pěkně, a to i přesto, že ji pojmenovali po té věci, co chutná tak hnusně. Je to jako jmenovat se Ančovička. Ta chutná po rybích prdelkách. Olive bude už za chvíli ve škole. Na oběd budou možná párky. Johnny říká, že vypadají jako pindíky. Olive vidí červený autobus a dvoje ňadra.“ Přiznala se mi k tomu až po letech. Byla jedináček a tyhle vnitřní příběhy jí prý pomáhaly přečkat hodiny a hodiny, které trávila sama — cestováním tam a zpátky anebo čekáním na rodiče. „Každý čaj, který jsem si připravila, každá porce fazolí na toustu, se tak změnily v malý komentátorský počin, jako v televizi. Olive opatrně zapaluje sporák. Olive si myslí, že polovina fazolové konzervy jí bude stačit. Má tady přeci ještě pudink, co se nemusí vařit, jako dezertík.“

Přemýšlet o sobě ve třetí osobě prý působilo přímo magicky na její sebevědomí. Málokdy si řekla: „Olive jde ulicí a vypadá děsně. Fuj, dup, fuj, kráčí Olive Wilkinsová. Tlusťoška. Kulatá jménem, kulatá tělem.“ Její příběh o sobě samé byl veselý a optimistický. Olive byla jeho hvězdou — sice mírně vylepšenou, ale ještě docela rozpoznatelnou. Olive mi o tomto všem poprvé vyprávěla před čtrnácti dny a po dvou lahvích vína. A taky se smíchem připustila, že to vlastně dělá dodnes. „Samozřejmě ne každou minutu. Toho jsem nechala tak v jedenácti. Ale kdykoli mě přepadne úzkost anebo se cítím trochu nejistá, šup, a mám to zpátky: „Olive opravdu doufá, že se David už objeví. Přece jenom na něj už deset minut čeká před Odeonem a taky začíná poprchávat. A proč by nepřišel? Olive má přece na sobě svoje nejlepší šaty a její vlasy dnes vlastně vypadají docela OK. David se na tenhle večer prý těšil celý týden, alespoň to říkal. Áááá, támhle ho máme.“ Docela nedávno se prý k tomuto svému zvyku vrátila i v průběhu poměrně neúspěšného pohlavního styku. Zachrochtala tehdy smíchy: „Olive nesnáší Harryho záda. Jsou strašně chlupatá. Olive by si byla bývala přála, aby o těch jeho chlupech věděla dříve. Ale u večeře a přes košili vidět nebyly. Ach jo, Olive si právě povšimla, že Harry opravdu nemá rytmus v těle. Chudák Olive. Chudák Harry.“

Jdu ulicí a pokouším se o Olivinu metodu. Klára přichází. A i když je ještě brzy ráno, vypadá tak napůl reprezentativně. Má dnes ráno schůzku, a tak se opravdu snažila. Všimla si, že v domě číslo třiatřicet už jsou dělníci. Vidí je už zdálky, motají se na chodníku a čekají, až lešení složí z náklaďáku. Sakra, říká si Klára, budu muset projít přímo kolem nich. Člověk přece jenom ještě občas zaslechne zahvízdnutí. A to i přesto, že se změnily zákony a že stavební firmy vedou v patrnosti diskriminační problematiku a tak dále a tak dále. Hrozné, že? Píše se rok 2013 a ženy jsou pořád ještě vnímány jako pouhé objekty — a pořád po nich kdejaký zedník může pokřikovat mírně obscénní poznámky. Tak jo. Už jsme tady. Hluboký nádech, Kláro. Je jich tady asi dvanáct. Plus lešenáři. Uuuuf. Tak jdeme na to.

Ty jo, to je ale divné. Vím, že se musí plně soustředit na to svoje důležité nářadí a na všechno to vybavení stavby a tak, ale co to je? Ticho? Tady jsem, ženská, není mi devadesát pět a hlavu mám posazenou správným směrem: to většině chlapů stačí, ne? A tohle jsou chlapi, ne? A přesto: nic.

Ne že bych chtěla, aby na mě kdekdo pohvizdoval. Ne tak docela. Ale — no tak. No tak! Honem. Mám na sobě přece docela sexy šaty pěkně na tělo a vysoké podpatky; pleť mám sladěnou v jednom tónu, tvářenku, linky, řasenku a lesklý balzám na rty. Před dvěma dny jsem si nechala vyfoukat vlasy a je mi teprve čtyřicet šest!

Vím, vím. Celá desetiletí jsem strávila zarputilým bojkotem pohledu na ženy jako na objekty, bezduché předměty. Svojí teoretickou výbavou v této oblasti bych mohla unudit celý svět. Hrůzy každodenního sexismu! Jasně že by mužští neměli na ulici pokřikovat na ženské. To přece není pěkné. A řeknu vám, co ještě není pěkné, abych teda byla zcela upřímná: tohle divné ticho. Co se s těma divnýma chlapama stalo?

To se mi nelíbí. Klára je nespokojená.

Zkusím kolem nich projít ještě jednou. Takový malý experiment. Je vidět, že si vyprávějí o cihlách a míchačkách anebo o něčem jiném. Jsou tak zaneprázdnění, že ani nemají čas si všímat procházejících ženských.

Tentokrát jdu pomaleji. Neloudám se u toho — ne úplně — spíš si jen tak elegantně vykračuju. Pohupuju se v bocích. Mířím si to k té největší skupince — je jich tam šest — a jak se k nim tak přibližuju, rozhodnu se, že to šmiknu rovnou skrze ně, jako Mojžíš Rudým mořem. Ha! Zkuste si toho nevšimnout, vy chlapi s penisy.

Takže teď víte, co dělám. A oni se rozestupují jako vlny. Navazuju oční kontakt, usmívám se — ne takovým tím úsměvem Zoufalé babičky, jak já tomu říkám, když to dělá moje kámoška Frances, ale normálním úsměvem — teda neukazuju u toho zuby. (Chudák Frances. Je tak posedlá vlastní neviditelností, že tento svůj osud do mrtě naplňuje. A navíc, nikdy předtím se tak neusmívala. Nevím, kde se to v ní najednou vzalo. A dělá to na každého svobodného chlapa. Nemám tušení, co ten její úsměv má znamenat: určitý „řev“, masožravost, možná chuť? Nevím. Ale vím, že to ani jednou nezabralo. V okamžiku, kdy to na jakéhokoli chlapa udělá, probleskne mu obličejem hrůza. A nehledě na to, že do té doby bylo všechno v pohodě, pronese ten dotyčný okamžitě: „Jejej, to máme ale najednou hodin!“

Ale zpátky k věci. A poté: bingo. Nikdo nijak nereaguje, jen jejich šéf — vlastně nevypadá vůbec špatně a má tak něco přes třicet — se na mě usmívá. Paráda! Ještě pořád na mně něco je — chci říct, jasně že je, ale je pěkné, když vám to někdo i potvrdí. A ještě k tomu se chystá něco říct. Úspěch.

„Jej,“ je to, co říká. A poté o pár centimetrů nadzvedává svoji čapku. A jak ji znovu pokládá na hlavu, pronese: „Dobré ráno, paní.“

Proč si tu debilní čapku nadzvedává? Je mu snad šest a jsem já snad jeho ředitelka? A co myslí tou paní? (Nejlepší věta, kterou mě kdy nějaký dělník obšťastnil — teda to bylo v dobách, kdy se dělníci se mnou ještě bavili — byla: „Máš oči jako matice. Kdykoli je vidím, napne se mi šroubovák.“ No, a to by mi dnes stačilo. Vím, je to vulgární, ale není to nesmysl. S takovou sprostotou prostě víte, na čem jste.)

Přemýšlím, divoce a jen kratičce, jestli mu mám vrazit svůj zadek do ruky, aby si do něj mohl štípnout. „Říkej paní tomuhle,“ mohla bych u toho pronést. Ale neudělám to. Upjatě přikyvuju na pozdrav, dávám se dohromady a jdu dál. Když konečně dorazím domů, mám blbou náladu.

Vypadají mé oči stále ještě jako matice? Dívám se na sebe do zrcadla a zdají se mi normální, jako vždycky. Ani jsem ještě nepoložila tašku na zem, klíčky mám pořád ještě v ruce. No, vrásky kolem očí trošku mám, ale to je proto, že je mi čtyřicet šest a hodně se usmívám. Úsměv je dobrá věc. A taky se často řehtám. Třeba teď, nevesele a přehnaně a jen proto, aby se ukázaly ty hlubší vrásky. HahaHA. Nejsou malinkaté, ty vrásky, ale ani obrovské. Chci říct, že to nejsou žádné pukliny. Tak to je dobré. A je to taky proto, že mám v obličeji tuk, což je taky dobré. Vždycky jsem věděla, že ten se mi jednou vyplatí.

Míň dobré: zdá se, že víčka mám níž, než kde byla posledně. Trochu mi klesly. Člověk by sice musel mít intimní vztah s mými víčky, aby si toho vůbec všiml, ale na druhou stranu, já ten intimní vztah s nimi mám: přece jenom žijou v mém obličeji. Objevil se mi v něm nějaký pokles. Jako kdyby mi někdo malinkatý a obzvlášť těžký sedl na obličej a tlačil ho dolů svýma miniaturníma ručkama. Ale! Jde to celé i obrátit. Stačí, když v údivu nadzvednu obočí. Nadzvedávám je a teď je zase nechávám co nejvíc klesnout. Ty jo! To je ale hluboká rýha — to, co se mi táhne čelem. Odkdy ji tam mám? Ale nevadí. Stejně se nikdy tak moc nemračím, leda tak na svoje děti. A taky když pomáhám Maisy s domácími úkoly do matematiky.

Víte, jak to někdy bývá ve filmech. Ženy určitého věku si přitisknou dlaně na tváře a jemně tlačí směrem vzhůru. To aby alespoň na letmý okamžik zahlédly, jak by vypadaly po faceliftu. Tohle gesto naznačuje: „Naše hrdinka si uvědomuje, že stárne.“ To já teda dělat nebudu. Ne, i když bych docela ráda. Jen abych to viděla. Vím, že stárnu. S konceptem času jsem se už obeznámila. Ale nevadí mi to. Vypadám dobře, vezmeme-li v úvahu… No, prostě a jednoduše: jsem zdravá a silná, cvičím a pokaždé to beru po schodech a ne výtahem.

A taky si nemyslím, že čtyřicet šest je moc. Ne v dnešní době. Kdysi to samozřejmě znamenalo pokročilé stáří: ještě si docela dobře vzpomínám na ten šok, co jsem zažila, když jsem si uvědomila, že ty stařičké paní, co mě učily, musely být tak pozdní třicátnice. Ale není se čemu divit. Na sobě měly hrozné sukně, svetříky rozplizlých barev a neustálý a silně viditelný nános mejkapu. V rukávech mívaly narvané kapesníky a na nohách pohodlné boty, ve kterých jejich chodidla vypadala jako ptakopysci podivní. A na hlavách mívaly místo účesů helmy. Nic z toho já nemám. A mám dvoje louboutinky, děkuji vám pěkně. A taky mám nějaké to sexy spodní prádlo. Ano, ano. Ty moje učitelky nejspíš nosívaly obrovské bílé gaťky. A aby jim bylo teplíčko, zastrkávaly si jejich vršek do šprndy. Takové gaťky nejsou moje gaťky. Nejsem jednou z nich.

S hrůzou zjišťuju, že se právě snažím samu sebe přesvědčit, že jsem mladá — nikoli stará — čtyřicet šest let.

Jasně že přesně v tuhle chvíli přijde Sky po schodech dolů a narazí na mě. Sky mám ráda. O tom žádná. Hodně ráda. Ale taky jsem smutná z toho, že teď, když je jí i Jackovi sedmnáct, je jejich vztah odsouzen k záhubě. Chtěla bych uvěřit v koncept dětské lásky, která přejde v hluboký a věčný vztah — no, samozřejmě, že v něj věřím — ale logika a zkušenosti mi napovídají, že v tomto případě tomu tak nebude. Nicméně, Sky je perfektní: chytrá, vtipná a moc pěkná. Jen bych byla fakt ráda, kdyby alespoň občas chodila oblečená. Není nahatá, jen má na sobě svoje obvyklé ranní oblečení, tričko a gaťky. Tričko jí tak tak překrývá zadek, nic moc teda na fantazii neponechává. (To je ale mladistvá fráze, pomyslím si, jak si tu poslední větu tak omílám v hlavě. Pěkná myšlenka, alespoň si teď vůbec nepřipadám babičkovsky: „Nic moc teda na fantazii neponechává.“ Dobře se to říká hlasem Sira Johna Majora. No, Sky nejspíš ani neví, kdo to Sir John Major je.)

„Dobré ráno, ale ty přijdeš pozdě do školy, ne?“ říkám. „Kde je Jack?“

„To je v poho,“ odpovídá Sky. „První hodinu máme volno. Je ve sprše. Udělám nám toust.“

Odkládám kabelku a klíčky a jdu za ní do kuchyně. Zlaté vlasy, nohy až po krk — estetické potěšení, stará dobrá Sky, a jsem za to ráda. Nechápu ženy mého věku (tady mi zase naskakuje hlas Johna Majora a říká: „Mojí nejoblíbenější zeleninou je hrášek.“)… ale zpátky k tématu, ženy mého věku, od kterých se tak nějak očekává, že budou nesnášet mladší a čerstvější modelky. Zdá se mi to docela vyšinuté a taky extrémně nesesterské. Možná se, jde-li o hvízdnutí, chovám divně, ale pořád jsem ještě dost rozumná na to, abych ostatním ženám, mladým i starým, přála jen to nejlepší. Takže, jsem ráda za to, jak Sky vypadá. Je dobře, že je sladká, smělá, krásná, chytrá a ambiciózní — teda ne nutně v tomto pořadí. Proč bych neměla být ráda? Když už má někdo oblečený neoblečený courat mým domem, jsem ráda, že je to zrovna Sky. Lepší než nějaká podivínská holka s nálepkou: chytrá a zajímavá. Ale bez některých těch jejích gatěk by mi bylo opravdu líp. Smutně černé gaťky, gaťky s lebkama. Smrtonosné gaťky, Bolestné gaťky z Melancholie. Radši bych ji viděla ve veselých červenobílých, proužkovaných gaťkách.

A stejně — říkám si pokaždé, když mi začne jít na nervy ta její nedostatečná familiárnost s županem nebo pyžamovým spodkem — je dobře, že se u nás cítí natolik dobře, že tu může pobíhat v gaťkách. Doma to má složité — matka jí zemřela, když byla ještě malá, a otec měl od té doby několik přítelkyň. A ne všechny měla Sky ráda. Je u nás hodně často a její otec je fousatý podivín, co píše sci-fi. Je specialistou na trolly a elfy. Taky je hodně bohatý, protože trollové a elfové teď prý frčí, a ti jeho oblétli celý svět. Teda to říká Sky. A taky za to prý může ten poslední televizní seriál.

Nejspíš by se tady jen tak v těch gaťkách nepromenádila, kdyby u nás bydlel nějaký starší muž. Anebo promenádila?

„Sky? Oblékala by ses víc, kdybych měla manžela?“

„Jakože dalšího?“ ptá se Sky. „Jéžíš! Došla nám nutella?“

„No, nemusel by to být zrovna manžel,“ připouštím. Má pravdu — dva exmanžely už přece jenom mám. „Ale, chápeš, třeba jen přítel, který by tu bydlel? Muž tak nějak mého věku. Zakryla by ses víc? A v šuplíku je další sklínka.“

„Perfektní. Proč?“ říká Sky. „Chceš si sem někoho nastěhovat? Koho? Jo, asi jo. Asi bych se necítila dobře jen takhle. Alespoň ne, když bych měla být objektem.“ To slovo vypouští z úst uvolněně, familiárně a plynně.

„A kdo ještě se sem má nastěhovat? O Gábi už vím,“ říká Jack, který se objevil ve dveřích. „Taky jsi nám o tom mohla říct. Nemůžeš na nás jen tak vychrlit takovou divnou věc.“

„Nikdo,“ bráním se. „Jen Gábi. Byla to jen hypotetická otázka a vztahovala se ke Sky a jejím gaťkám.“

„Aha,“ říká Jack. „Ty její gaťky mám rád. Tak pojď Sky, musíme se obléct, přijdeme pozdě.“

Jak tak jdou zpátky nahoru, říkám si: nastěhovala bych si sem muže? V mládí jsem to dělala s takovou samozřejmostí — nastěhuj se ke mně, anebo já se nastěhuju k tobě, hele, tady mě máš i s tím mým kufříkem na kolečkách, á, tady jsi, i s tvou vypůjčenou dodávkou a gramofonovými deskami, a je to — ale teď? Mám už svoji rutinu. Žiju sama — no, sama s většími a samostatnými dětmi — a má to něco do sebe. Člověk si může dělat, co chce. Může se zachumlat se svým osmiletým dítětem, dívat se na disneyovky z postele a nemít u toho výčitky svědomí, že přítel by si chtěl popovídat jako dospělý. Na večeři si taky člověk může pozvat koho chce. A nemusí u toho pronášet věty typu: „Vím, že je to debil, ale známe se už od vejšky.“ Ani nemusí předstírat zájem o golf nebo o rugby. A jsou tady i další výhody: člověk může doma vypadat nefotogenicky a hnusně a nikdo si toho nevšimne. Vím, že některým párům nevadí, když spolu vypadají nefotogenicky a hnusně. Mně to ale vadí. A nikdy jsem to nedělala. Na tom, že si někdo vedle vás klidně uprdne, není nic pěkného. A nikdo mi to ničím — přátelské, uvolněné, družné — nevymluví. Běž si prdět k sobě domů. Neprď u mě v posteli.

A když už tady o tom tak mluvíme — o posteli, ne o prdech — přibývá mi elánu a moc nevím, co si s tím počít. Připadám si taková nesmírně hravá. A to i teď, když šroubuju uzávěr na nutellu a vytahuju věci z myčky. Co se to se mnou děje? Řečnická otázka, mezi námi. Vím přesně, co se se mnou děje. Zřekla jsem se ložnicových nepříjemností, jak je nazývá moje bývalá tchyně. A to poté, co můj poslední vztah — s mužem, kterého jsem potkala v hotelovém baru — ztroskotal. Problém je, že sex s tímto Mužem Z byl úchvatný. Bylo to neuvěřitelné. A to neříkám jenom tak anebo z pozice naivní a nevinné dívky. Bylo to s ním takové kosmické, skvostné, špinavé. Jednoduše, bylo to jiné než cokoli předtím. Jen jsme spolu souložili anebo znaveně leželi, což bylo fantastické, samozřejmě, ale taky poměrně oblbující. A to proto, že jsme oba z toho souložení byli neustále unavení a zlomení vyčerpáním. No a pak jsme získali trochu energie zpátky a víte, co se stalo. Když jsme nesouložili, jedli jsme, pili, mluvili a smáli se až do rána. Bylo to krásné, bláznivé a nejspíš by se to bylo bývalo vyvinulo v něco míň frenetického — což už se my ale nikdy nedozvíme, protože tento muž už není. Ne proto, že by nežil, teda pokud vím. Musel odjet za prací do Austrálie, no, a znáte to — emaily a vykládání po telefonu jsou sice pěkné, ale nakonec jsme se přece jenom rozhodli, že to není ono.

Myslela jsem, že mi to nebude moc vadit — alespoň to tak nebývá se vztahy, co jsou založeny spíše sexuálně. Ale vadí mi to. A čím dál tím víc, protože mi dochází, že tady nešlo jenom o sex. Došlo mi, že jsem byla zamilovaná. Neupozornila jsem ho na to a ani jsem si toho vlastně sama nevšimla. No, a teď ho tady nemám. Je z něj pasák, prohání stáda, honí ovce a nosí kalhoty s třásněmi. Možná. Anebo taky ne: zabývá se financemi. Nicméně, je tam a já tady a mě to štve. Obzvlášť když si ho představuju s nějakou holkou, co se jmenuje třeba Sheila.

Už je to rok, co odjel. Už rok se snažím předstírat, že se mi nestýská ani po něm, ani po sexu. Ale stýská. Pořád. Předstírám sama před sebou, že to je to poslední, na co teď myslím. A někdy to i zabírá. Například odteď tady o něm neřeknu už ani slovo.

Table of Contents

Prolog

1