Olivia Kiernan

TOO CLOSE TO BREATHE

Copyright © 2018 by Olivia Kiernan Published by the Quercus Publishing Plc.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Jacket design by Nayon Cho

Jacket photograph by Magdalena Russocha/Arcangel

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6421-2

Venujem Grace a Matthewovi

Keď naňho myslím, už tu nie je. Je na dne rieky. V duchu ho vidím ponoreného, ako stojí proti prúdu, čierne vlasy sa mu zmietajú vo vodných víroch, na tvári úsmev. V zelených hlbinách mu žiaria zuby. Chcem sa zviezť autobusom do mesta a postáť na moste rovno nad miestom, kde sme ho hodili. Ľudia budú chodiť okolo mňa, usmievať sa, nebudú vedieť, čo sme urobili. Ja by som im úsmevy opätovala. Úsmev zastrie veľa tajomstiev.

Keď otvorím dvere, privítaš ma tvrdým bozkom, a keď vojdem dnu, z dosahu studeného morského vánku, oči máš čierne ako diabol. Hľadím ti do temných očí a skúšam si spomenúť, kedy zlo nahradilo dobro. V ruke pevne zvieraš povraz. Hnedý, hrčovitý, drsný. Priam cítim tú drsnosť na voňavej pokožke svojho krku. V dychu sa mi chveje vzrušenie.

KAPITOLA JEDEN

Nebol tam rozlúčkový list samovrahyne. Obeť drží ústa rázne zavreté, tiché ako kameň, najlepší a najhorší svedok jej konca. List by umožnil smútiacim niečoho sa chytiť. Niekoho obviniť. Hnevať sa na to, čo je tam napísané. Roztrhať ten zdrap, keby chceli. Bez listu nič nemajú. Len žiaľ. Ale aj tak v kútikoch jej opuchnutých úst vidím čosi ako úsmev, ktorý prezrádza, že svoje tajomstvá si vezme do hrobu.

Patologička s úzkou tvárou začala pitvu. Prechádzala popri tele a sekaným, prísne vecným hlasom oznamovala, čo vidí.

„Čas úmrtia: 19. októbra 2011. Príčina smrti: zadusenie. Spôsob smrti: vyšetruje sa. Obeť: tridsaťdeväťročná žena. Pitvu vykonala Dr. Abigail Jamesová. Ďalší prítomní: hlavná superintendantka Frankie Sheehanová a asistent komisára Jack Clancy.“

Boli sme vo Whitehalle. V dublinskej supermodernej márnici. Túto miestnosť nazývajú čakáreň, čo ľuďom pripomína, že jedného dňa môžu aj oni skončiť na stole patológa.

Pozerala som sa na doktorku. S baterkou v ruke hľadela do úst obete. Ďalšia neznáma tvár – doktorka. Ďalšia zmena. Hoci zmena je férová, keď som bola mimo pár mesiacov, cítim sa, akoby ma podviedli.

„Je nová.“

Jack Clancy sa sústredil na obeť. Strčil si ruky do vreciek, pohojdal sa na pätách. „Pozorná ako vždy. Dúfam, že tvoje detektívne schopnosti nie sú také diabolské ako pozorovateľské, Sheehanová.“

„Vidíš?“ S úsmevom som ukázala na nedopitú šálku s kávou. „Nedopitá. Nijaký odtlačok, kým šálka nie je prázdna. Čo sa stalo s tvojím predchodcom?“

„Zdrhol do Austrálie ako všetci z tejto prekliatej krajiny,“ odvetil.

„Detektív Harwood?“

„Vrátil sa do služby.“

„Myslela som, že ho preložili na oddelenie zvláštnych prípadov.“

„Je na balistike.“

„Čo sa stalo? Nevedel bez teba vydržať?“ Usmiala som sa naňho.

V Clancyho očiach sa mihol ustarostený výraz. Keď prehovoril, ožila mu celá tvár: obočie vyletelo hore a zas dolu, ústa sa vyrovnali a zošpúlili, na sánke sa mu chvela koža.

„Museli sme ľudí trochu popresúvať, Frankie. Tvoj tím sa nedá zastrašovať, ale ukázalo sa, že je asi rovnako lojálny ako zbitý pes, no nemáme iného detektíva na tvojej úrovni, ktorý by s tebou mohol spolupracovať.“

„Radšej pracujem sama,“ odvetila som.

Z mojej kávy zostala len vychladnutá usadenina napoly rozpusteného cukru, asi taká lákavá ako začiatok tohto dňa a predvídateľná ako jeho pokračovanie.

Vrátila som rozhovor na pevnú zem. „Tak čo tu vlastne robíme? My dvaja sme trochu priveľa na otvorený a zatvorený prípad samovraždy.“

„Súdna lekárka mala z tohto zlý pocit,“ odvetil. Pri výraze „zlý pocit“ zdvihol obočie. „Komisár je nervózny.“

„Nervózny?“ Neodpovedal.

„Zo mňa?“

Ticho. Na jazyku som cítila žlč.

„Srať na nich.“ Pozrela som naňho bokom a dúfala som, že sa bude tváriť súhlasne, ale ústa mal pevne zovreté a civel rovno pred seba.

Po chvíli sa ozval: „Tak čo si o tom myslíš?“

„O obeti?“

Vzdychol. „O podozrivom.“

„Tak to je filozofická otázka.“ Usmiala som sa so spojenými perami. „Očividne to nepokladáš za jednoduchý džob, keď si človek môže povedať: ‚Ja to tu omrknem sám.‘“

Plecia sa mu pod sakom zdvihli. „Vždy si to možno povedať.“ Obrátila som sa. Doktorka Abigail sa rozhovorila: „Kranium je nedotknuté, nijaký náznak zlomeniny. Je tam laterálny posun záhlavia na C1, ktorý zodpovedá signifikantnej dislokácii hornej krčnej chrbtice pri obesení. Na bočných snímkach krčnej chrbtice sa zobrazujú bilaterálne interartikulárne zlomeniny známe ako zlomeniny obesenca, ktoré svedčia o tom, že telo náhle ovislo na povraze.“

„V poslednom čase je to pomerne obľúbená smrť,“ poznamenal Clancy ponad moje plece.

Uvedomila som si, že v istej chvíli Abigailinej obhliadky mŕtvoly som si priložila ruku na krk. Ústa som mala stisnuté, vyschnuté, dych zatajený.

Preglgla som a hrdlo akoby sa mi zlepilo. „Ale aj tak je to nezvyčajné rozhodnutie, keď ide o ženu. Skôr mi to pripadá ako smrť muža.“

Clancy sa zatváril nervózne. Sálali z neho vlny napätia. Zakašľala som, usilovala som sa nasadiť profesionálny výraz: „Pokiaľ viem, keď si ženy vezmú život, mnohé to riešia tabletkami alebo žiletkou. Hoci obesenie nie je nezvyčajné, väčšinou to nie je ich prvá voľba.“ Usmiala som sa.

Clancy pristúpil k oknu a pozrel na obeť dolu v márnici.

„Možno to nebola jej prvá voľba,“ nadhodil.

„Možno.“ Stisla som interkom. „Doktorka Jamesová? Čo to má na ľavom ramene?“

Abigail pozrela do okna.

Vzdychla som. „Niekto nemá rád, keď narušíme rutinu.“

Clancy kývol doktorke a tá meravo prechádzala okolo tela a pokračovala vo svojich nálezoch.

„Na ľavom predlaktí, distálne od lakťovej jamky, je na pokožke rovná rezná rana, podľa všetkého spôsobená veľmi ostrým nástrojom ako žiletka. Pri krajoch je koža tmavá, možno ide o staré tetovanie alebo zvyšky farby zo žiletky či iného ostrého nástroja.“

Na chvíľu sa odmlčala, vzala skúmavku a odobrala vzorku tkaniva. Označila ju dátumom a pokračovala:„Otvor rany je dlhý dva centimetre. Ale neboli narušené nijaké veľké tepny.“

„A je to tu,“ zamrmlala som si pre seba, ale tak trochu aj pre obeť. „Pokus o podrezanie jej nevyšiel, tak sa obesila.“

To stačilo. Aj malé kroky sú kroky. Vzala som spis a prešla k dverám. „Uvidíme sa v kancelárii?“

„Sheehanová,“ vzdychol si. „Mala by si...“

Musela som dodať svojmu hlasu ľahkosť. Obrátila som sa, spustila som bok, ruka mi skĺzla z dverí. „No tak, Jack. Obaja dobre vieme, že je to môj prípad. Vyriešim ho. Dôveruj mi. Nenechám to otvorené.“

Asi minútu mi skúmal tvár, jazyk si pritískal na líce, hruď sa mu napínala. Vedela som, že vidí viac, než prezrádza jeho biela košeľa a čerstvo pristrihnuté zosvetlené vlasy. Vedela som, že vidí prázdnotu. V mojej tvári, pod mojimi očami. V tmavom spise, ktorý som zvierala prstami. V ružovej jazve ťahajúcej sa od línie vlasov k ľavej sluche.

Napokon zvesil plecia, sťažka vydýchol a v pravom líci sa mu prehĺbila jamka. V tej chvíli akoby o rok zostarol.

„Dobre, ale ak to bude príliš...“

Už som kráčala k dverám. „Viem, viem. Zavolám ťa alebo čo.“

Keď som vyšla z Whitehallu, odbočila som po chodníku doľava, potom na vedľajšiu cestu. Bola to skôr príjazdová cesta na športovisko. Striedačka bola prázdna, zahádzaná odpadkami po víkendových zápasoch. Ihrisko bolo na oboch koncoch porastené zhnedutou trávou, ale neparkovali tam nijaké autá. O kus ďalej som zastala, zohla sa a vyvracala. Spis s prípadom som zvierala v rukách ako záchranné lano.

Chvíľu trvalo, kým som skončila, a keď som sa vystrela, z nosa mi tieklo a na čele sa mi perlil pot. Oprela som sa o stenu, zapálila som si cigaretu a čakala, kedy sa mi prestanú triasť ruky. Hľadela som na príjazdovú cestu, okolo mňa prechádzali chodci, autá sa mihali ako tmavé šmuhy a kdesi za tým na uliciach Dublinu boli ďalšie mŕtve telá, ktoré objavia. Ďalšie nevítané úmrtia, ktoré musím vyšetriť.

„Dopekla!“ Ohorok mi vypadol z ruky, zahasila som ho nohou a odišla od ihriska. Na ulici som pátrala po Clancym, potom som rýchlo vykročila smerom, kde som ráno zaparkovala auto. Clancy zrejme v čakárni žiada toxikologickú správu, na ktorú som mala pamätať. Určite je naštvaný. Na seba. A nervózny zo mňa. V duchu som ho videla, ako si veľkou rukou prehrabáva sivé vlasy.

„Na takéto svinstvo som pristarý,“ hovorí. A keď sa neskôr stretneme, odpovie mi na všetky otázky, ktoré som nepoložila.

Kužeľovité klobúky na párty, hoci aj smiešne nasadené na hlave, prestanú byť zábavné, keď sa na ne díva niekto, kto neznáša spoločenské banality a musí riešiť čerstvý prípad smrti. Ruku som mala ešte vždy vystretú, držala som otvorené dvere. Plánovala som prísť do práce ticho, kývnuť hlavou pár kolegom a zamieriť do svojho kúta, zatvoriť dvere, zmiesť prach zo stola a naplánovať postup vyšetrovania prípadu samovraždy.

Helen, jediná žena okrem mňa, pristúpila bližšie a objala ma. Bezpochyby tým dala najavo to, čo ku mne v tej chvíli cítili všetci čosi vyše dvadsaťroční ľudia v miestnosti – ľútosť. Začínala som ako forenzná technička a štyri roky som sa venovala profilovaniu, pätnásť rokov som vystupovala po priečkach polície k miestu detektívky superintendantky, dva roky som bola hlavnou veliteľkou a za celý ten čas som nevidela nikoho, aby objímal kolegyňu. Možno sme si plieskali po chrbte, strkali sa do pliec, plieskali si dlaňami a chápavo sme kývali hlavou, ale nikdy sme sa neobjímali.

Potlačila som zdesenie aj hnev a usilovala som sa vyslobodiť z Heleninho silného objatia. Bola zavalitá, hlava jej siahala iba po moje plece, pôsobila ako hradba tuku a svalov. Odtiahla sa a úmyselne sa vyhýbala pohľadu na moje sluchy. Neóny vytvárali svetelný kruh na jej čele a vlasy mala tak tuho stiahnuté, až som videla, kadiaľ prechádzali zuby hrebeňa po jej lebke.

„Radi by sme vám ukázali, ako sa tešíme, že ste sa vrátili,“ zvolala, obrátila sa a ukázala na kanceláriu. Vrátane ostatných.

Nevedela som donútiť ústa, aby reagovali dosť rýchlo.

„Ďakujem vám všetkým. Je to dobrý pocit byť nazad.“ V hlase mi znel náznak roztrpčenia a kvílenia, akoby som sa bránila. Preglgla som ten nepríjemný pocit. Čakali. „Je to od vás veľmi milé. Ale myslela som si, že tu sú zábava a láskavosť zakázané.“ Štekavo som sa zasmiala, ale nikto mi smiech neopätoval.

Z kútov kancelárie na mňa hľadeli ľútostivé oči, zopár ľudí chápavo prikývlo. Bože! Ako dlho tam mám stáť? Pri automate bola veľká čokoládová torta. Papierové poháriky a taniere, všetko, čo k tomu patrí. To bola odpoveď na moju otázku.

Vedel o tom Clancy? Nedokázala som si to predstaviť. Nevšímala som si tortu. Vnútri som túžila znova sa presadiť.

„Takže teraz, keď sme sa zbavili rozpakov, by sme mali prejsť k veci, nie? Máme na tanieri prípad samovraždy.“ Bola to neúmyselná slovná hračka. Nechcela som hovoriť o obesenej. „Torta počká, kým pôjdeme domov.“

Helen pokrútila hlavou. „Ale...“

„Inšpektorka, už by ste ma mali poznať lepšie. Nestrpím, aby môj tím usporadúval ľútostivé večierky, a už vôbec nie na moju počesť. Vyjadrila som sa jasne?“

Helen bola v tíme pomerne nová. Robila u nás možno rok, a to je v tejto práci nováčik. Povýšenie si treba vydrieť a závisí od toho, ako dlho pracujete na prípadoch bez prestávky na kávu a cigaretu. Jedného dňa z nej bude neuveriteľná detektívka, ale teraz sa ešte len musí učiť, ktoré požiare má hasiť a do ktorých plameňov má fúkať. Do všetkého sa púšťa s vervou.

Z vrecka na kolene vybrala malý karisblok a nalistovala čistú stránku.

„Áno, šéfka,“ zamrmlala a čosi si poznačila. Zvýšeným hlasom som oslovila celú miestnosť.

„Ak neviete odolať prekliatej čokoládovej torte, tak si naložte do tých párty klobúkov, ale potom sa pustite do práce, dofrasa. Kto pracuje na tomto prípade?“

„Ja a Steve,“ odvetila Helen. „Ostatní sa zapoja.“

„Vzali z miesta činu nejaké telefóny?“

„Nie.“

„Musíme nájsť telefón obete.“

„Forenzný tím je ešte vždy tam. Zavolám im.“

„Máte záznamy bezpečnostnej kamery?“

Helen pokrútila hlavou. Bola z toho trochu zmätená a nečudovala som sa jej. „Nezdalo sa mi, že ich potrebujeme.“

„Spôsob smrti ešte nebol objasnený, inšpektorka.“

„Mrzí ma to. Áno. Začnem s pouličnými kamerami.“ Prešla na druhú stranu kancelárie.

Obrátila som sa na Steva, chudého technika posadnutého detailmi. Steve sa narodil zahľadený na laptop. Na tvári sa mu zračili stopy vyčerpania, pokožku mal bledú, pod očami fialové kruhy. Bradu mal takú špicatú, že by ňou mohol otvárať konzervy, a na nej ryšavú koziu briadku. Poruke mal vždy energetický nápoj, bol to jeho stály spoločník, ktorým si dopĺňal energiu. Steve nepotrebuje zložiť kriminálnika silným pravým hákom, on to urobí kliknutím na klávesnicu.

„Steve, prosím zoznam príbuzných. Všetky informácie, ktoré sa vám podarí získať o jej manželovi.“

Prikývol a pozrela som na ostatných v kancelárii. Vycítila som odhodlanie a chladné pohľady upreté na mňa. To bolo lepšie.

„To sa mi zdá priveľa hodín na samovraždu,“ zamrmlal ktosi.

Nechala som tú poznámku bez povšimnutia a obrátila som sa k svojej pracovni.

Stal sa z nej sklad. V kúte škatule so spismi, vyriešené menšie i väčšie prípady, každý z nich akoby bol rozmazaným odtlačkom prstov proti ľudskosti. Pohľad mi padol na spis celkom navrchu. Meno: Tracy Wardová. Prípad číslo 301. Nikto si nedal námahu odložiť ho. To sa ma, napočudovanie, dotklo. Zahnala som tie pocity.

Zapla som počítač a čakala, kým sa preberie k životu. Môj tím mal pravdu. Naozaj je to veľa námahy kvôli samovražde. Ale nemôžem riskovať, že mi niečo unikne. Ak sú mocnosti naozaj také podráždené, ako naznačoval Clancy, potom si nemôžem dovoliť ľahostajnosť. Hoci ja som nikdy nebola ľahostajná.

V skutočnosti len čo dnes ráno sňali z tela tej ženy igelitovú plachtu, v duchu som si začala vytvárať obraz o jej osobnosti. Krátke, klasicky, elegantne pristrihnuté vlasy, z jej ofiny som cítila lak na vlasy, akoby si ho práve nasprejovala.

Videla som jej ruku, ako ju drží nad hlavou a prstami stláča tlačidlo; oblaky spreja, ktorý pristával na jej platinových vlasoch ako trblietavá rosa. Chvíľu počká, kým sprej uschne, potom rýchlo prebehne hrebeňom cez vlasy, aby zjemnila efekt.

Nemala na sebe nijaké šperky, pred pitvou ich odstránili, aby nenarušili rádiologické vyšetrenie. Ale vo fialových ušných lalôčikoch mala identické dierky, kde zrejme ešte pred pár hodinami boli vkusné náušnice. Tipovala som, že napichovacie. Perlové. Pri jej bledej pleti krásne svietili. Ale nič ostentatívne.

Ruka so štíhlymi prstami a s peknou francúzskou manikúrou zatlačí uzáver na miesto. Pohľad do zrkadla, aby videla, ako to vyzerá. Perličky odrážajú biely jas blúzky.

Spis mi prezradil, že mám pravdu. Na kôpke fotografií dôkazový predmet číslo štyri: dve perlové náušnice so zlatým uzáverom.

Usadila som sa na stoličke a pritiahla si zápisník, aby som si pripomenula tvár Eleanor Costellovej. Ďalšia fotografia ukazuje miesto činu dnes predpoludním o 10.16.

Sused si robil starosti, keď nevidel obeť odchádzať do práce. Vždy si všímal, ak neodišla načas? Áno, zvyčajne raňajkoval pri okne. O ôsmej. Obeť prechádzala okolo jeho domu. Išla na ranný vlak. Nie, večer predtým si nevšimol nič nezvyčajné a bol hore dlho. Sedem rokov boli susedmi, mali kľúče od domu jeden druhého. Často sa vymkol. Nemajú všetci susedia kľúče od susedov? Nie, nevšimol si, že by pani Costellová trpela depresiou. Ak ňou trpela. Hoci medzi nami, nebol si istý, či mala šťastné manželstvo, ak viem, ako to myslí. Nevedela som. Ale on nemienil nikoho namočiť.

To bol Neil Doyle, slobodný, dotieravý, presne ten typ, pred ktorým by som prešla na druhú stranu. Pôsobil chabo a mľandravo, počínajúc krehkými lakťami vytŕčajúcimi spod rukávov až po pivné brucho vyrysované pod tričkom. Pracoval z domu. Bol konzultantom, nech to znamenalo čokoľvek. Manžel Peter Costello bol nezastihnuteľný. Ale ochotný sused nám o ňom poskytol toľko informácií, že by sme si mohli v jeho mene vziať hypotéku. Hoci pravdepodobne by ju odmietli. Peter Costello bol už dlho nezamestnaný.

Ďalšia fotografia ukazovala ruky obete – prsty skrútené ako dlhé lupene do dlaní, končeky modré, akoby sa pod nechtami rozlial atrament. Fotky boli označené, ľavá ruka, pravá ruka. Okrem drobného detailu na pokožke obe vyzerali veľmi podobne.

Na ukazováku pravej ruky bol nad hánkou pásik fialovohnedých bodiek. Petechie spôsobené prasknutím drobných cievok pod kožou. Povraz sa zaryl hore, stiahol jej hrdlo. Náhle, tvrdo, desivo. Prehĺtala naprázdno, telo zápasilo o vzduch. Bojovala, pravou rukou odtláčala povraz, strčila podeň prst. Ale povraz sa zaryl do kože a čosi – alebo ktosi – jej odtiahlo ruku.

Chabo som sa nadýchla, hruď mi zvieralo. V hlave, v jazve na sluchách ma bolelo, akoby jazva bola čerstvá a taká ostrá, až sa mi zaliali oči. V žilách mi vrela úzkosť, búšila mi do brucha, po chrbte a čele mi stekal pot. Útroby mi zovrel strach. Cítila som ho aj dnes ráno. Moje podvedomie predbehlo vedomie a pripravilo ma na úlohu, čo ma čaká. Nie vyšetrovanie samovraždy, ale vraždy.

KAPITOLA DVA

Keď vytvárate profil vraha, uvedomíte si znepokojivú pravdu: ako neuveriteľne podobní sú si ľudia. Aké podobné sú naše túžby, pudy, obavy. Samozrejme, existuje veľká škála, ale desí ma, že na každom kraji spektra vidím situáciu z hľadiska zla. Aj keď mi pri tom priznaní skrúca žalúdok.

Z druhej strany obeť, hoci sa to často prehliada, je dôležitejšia. Obeť, vedľajší produkt páchateľovej posadnutosti, zúrivosti alebo hnevu, podrobia vyšetreniu, aby získali dôkazy či stopy, a potom ju nechajú vyblednúť v tieni vraha. Otázka nie je, kto spáchal zločin, ale aký typ človeka sa stal jeho obeťou.

Tím sa bude brániť tejto myšlienke. Nikto netúži po ďalšom prípade vraždy, a už vôbec nie ja, ale keď je raz kamienok v topánke, musíme ho buď vyhodiť, alebo trpieť ustavičné odieranie.

Prsty Eleanor Costellovej zaberajú celú veľkú obrazovku vo vyšetrovacej miestnosti. Nasmerovala som lúč lasera na jej ukazovák.

„Tu. Tieto petechiálne podliatiny dosvedčujú, že niekedy medzi tým, ako odvisla a zomrela, sa pokúšala vyslobodiť, vidíte?“

„Inštinktívne? Ale nakoniec bol ten pokus o samovraždu úspešný,“ nadhodila Helen. Usilovala sa ma potešiť po nevydarenej párty dnes popoludní.

Prikývla som. „Túžba prežiť? Možno.“

Záblesk minulosti ma oslepil. Zatvorila som oči pred tou spomienkou, ale aj tak sa mi vybavila. Tvrdý úder do boku hlavy. Chcela som utiecť, ale padla som na kolená. V žalúdku náhly tlak, pred očami hviezdičky, biele bodky, potom tma a bolesť.

Pozrela som na svoj tím. „Áno, inštinktívne túžila prežiť. Podarilo sa jej strčiť prst pod povraz. Pod ťarchou jej váhy sa zatiahol. Ale obe ruky mala po bokoch.“

Tím sa tváril nechápavo, ako sa dalo čakať. Dočerta, také klišé. Potom ktosi vzadu zdvihol ruku, okamžite som spoznala ten hlboký drsný hlas.

„Bol tam niekto iný.“

Prešla som po tvárach a našla som ho. Štíhly muž, ktorý vždy vyzerá neupravene, hoci má oblek a kravatu.

„Čo sa stalo so zvláštnym oddelením, detektív Harwood?“

Baz podišiel bližšie. Bol môj spojenec, sparing partner a okrem Jacka jediný človek, ktorého som mohla nazvať priateľom. Niežeby som mu to niekedy povedala. Aj bez toho má dosť čo robiť so svojím veľkým egom.

„Chvíľu ma balistika bavila, ale zistil som, že to nie je nič pre mňa,“ vyhlásil. „Ako by som sa mohol vykašlať na toto?“

Usmiala som sa. „Keď si tu bol predtým, celkom sa ti darilo na to kašlať.“

„Dva dni som neprišiel. Dva dni. Nikdy na to nezabudneš? Mal som chrípku.“

„Mužskú chrípku.“

„Smrteľne nebezpečnú.“

Pokrútila som hlavou a potlačila úsmev. „Pravdupovediac, ešte vždy nie je rozhodnuté.“ Obrátila som sa k tímu. „Obe ruky sme našli po bokoch obete. Ako naznačil detektív Harwood, bol tam niekto iný.“

Vtedy sa ozvala Helen. „Mohla si ten prst vytrhnúť.“

V miestnosti sa ozval smiech. „To určite,“ poznamenal ktorýsi z nich.

Ľahla som si na dlážku. Zavládlo ticho. Mysleli si, že mi preskočilo.

„Helen, možno si to chcete skúsiť. Steve, prosím, odhadnite, koľko meriam a vážim. Ale nezabúdajte, že som vaša nadriadená.“

Pozrel na mňa. „Meter sedemdesiat... ehm, okolo sedemdesiat kíl?“

Vyjavene som naňho pozrela. Zdvihol ruky. Ustúpil. „To nie je fér, šéfka. Na tú otázku nie je správna odpoveď, dočerta.“

„Len pokoj, inšpektor. Meter sedemdesiatpäť a šesťdesiatpäť kíl. Helen?“ Podišla bližšie. „Čo keby ste ma skúsili zdvihnúť?“

Moje miery sa podobali na miery obete. Chcela som ukázať, ako by Eleanor Costellová musela zdvihnúť celú ťarchu svojho tela, aby uvoľnila ukazovák spod povrazu.

Helen ovisli kútiky úst. Čupla si a nohavice sa jej vyhrnuli, odhalili lýtka a pevnú obuv. Chystala sa mi vkĺznuť rukami pod chrbát. Pokrútila som hlavou. „Nie. Iba špičky prstov.“

V očiach som jej videla, že pochopila. Vstala som a postavila som sa pred tím.

„Na ten prst tlačila celá váha tela pani Costellovej. Kopala nohami, sánku mala zaťatú, ústa otvorené, jazykom sa zúfalo usilovala dostať kyslík do pľúc. Pri každom myknutí svalov sa povraz zatiahol, jej váha tlačila na prst na hrdle – a zabila ju. To bola sila, ktorá spôsobila tieto podliatiny. Ale telo nenašli s prstom pod povrazom. Obe ruky mala po bokoch. Niekto jej ruku vyslobodil spod povrazu. Sama to nemohla urobiť.“

A je to. Prípad sa otvoril ako stará plechovka s farbou, vďaka niekoľkým fialovým podliatinám sa zmenil zo samovraždy na vraždu. Niekto napísal na bielu tabuľu: „OBEŤ: pani Costellová, 39 rokov, osem rokov vydatá, bezdetná, mikrobiologička,“ a pripol pod ten text fotografie prstov.

Baz stál po mojom boku. „Clancy navrhuje, že by sme mali spolupracovať.“

„Skvelé.“

„Si si istá?“

„Jasné.“ Pousmiala som sa. Vzdychol. „On ti to nepovedal.“

„Chodil okolo toho ako mačka okolo horúcej kaše.“ Pokrčila som plecami, vzala som si kabelku a plášť. „Clancy mi nedôveruje. Podľa neho som zlomená, čo je nevýhoda. Ja by som pravdepodobne urobila to isté. Myslí si, že potrebujem garde. Ale nepotrebujem.“

„Nie som tu nato, aby som na teba dozeral. Mám pracovať. Kašlať na to, čo si myslí Clancy.“

„Vidíš, už sme sa na niečom dohodli. Zišiel by sa mi niekto skúsenejší. Ale...“ poobzerala som sa po kancelárii, „... žobráci si nemôžu vyberať.“

„Smiešne. Urob so mnou pohovor.“ Potiahol si rukávy na saku a prihladil si oblek.

Usmiala som sa a prekrížila si ruky. „Videla som tvoje pokusy o pohovor. Ledva na trojku.“

„Na dvojku. Podľa Clancyho aj pápež klame lepšie než ja.“

„Pápež klame lepšie než všetci. Videl si v poslednom čase Boha?“

Zasmial sa a v hrudi sa mi zdvihlo čosi, čo nebolo bezvýznamné, uvoľnilo sa niečo, čo hrozilo, že ma vtiahne dnu, a nesmierne sa mi uľavilo.

„Šéfka?“ skočila nám do reči Helen. „Volali z márnice, majú počiatočné závery a možný artefakt. Patologička si myslí, že by to mohlo byť dôležité. Po prvé silná erózia zubnej skloviny na rezákoch a stoličkách, možno spôsobená bulímiou. Po druhé,“ pozrela si do poznámok, „na okrajoch reznej rany na ľavom ramene sa našla farba alebo čo.“

„Áno, spomínam si na to.“

„Hovorila, že prišli výsledky z toxikológie, a je to zvláštny odtieň modrej. Potassium hexacyanoferrate alebo bežnejšie pruská modrá. Umelci ju používajú celé roky.“

„Farba?“

„Áno.“ Helen sa usmiala. „Vraj spôsob, ako tá zlúčenina pokrývala okraje rany,“ znova si pozrela do poznámok, čítala vyhlásenie patologičky, „pôsobil cielene a zrejme k tomu došlo po smrti. V rane sa okrem toho našiel syntetický chĺpok, na ktorom teraz pracuje odborník na textílie, ale voľným okom to vyzerá ako chlp z maliarskeho štetca.“

„Ďakujem, Helen. Oznámte to tímu.“

Chcela som vykročiť z kancelárie, ale pri dverách som zastala.

„Tak čo?“ obrátila som sa na Baza. „Ideš?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

KAPITOLA JEDEN

KAPITOLA DVA