Lisa Gardner

FIND HER

Copyright © 2016 by Lisa Gardner, Inc

Translation © 2018 by Patrick Frank

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6416-8

Všetkým, ktoré prežili

KAPITOLA 1

Toto všetko som nevedela:

Keď sa preberieš v drevenej debne, hovoríš si, že to predsa nemôže byť pravda. Zatlačíš na veko, samozrejme, prekvapenie sa však nekoná. Búchaš po bočných stenách päsťami, kopeš do dna pätami. Znova a znova si trieskaš hlavu, aj keď to bolí. A vrieskaš. Vrieskaš, vrieskaš, vrieskaš. Z nosa ti tečie sopeľ, z očí slzy. Vrieskaš, kým celkom nezachrípneš a zmôžeš sa už len na tlmené vzlyky. Potom odrazu začuješ akési divné zvuky – neprirodzené, trápne, úbohé – a skutočne pochopíš tú debnu a seba v nej až vo chvíli, keď si uvedomíš, že ich vydávaš ty sama.

Borovicové debny nemajú len samé hladké povrchy. Môžu sa do nich, napríklad, prevŕtať diery na dýchanie. Keď okolo nich hmatkáš, keď do nich strkáš prsty, keď zúfalo hľadáš… niečo… tak sa ti do mäsa zaboria triesky. Vyhryzieš si ich, ako sa len dá. Cmúľaš si boľavý prst, lížeš z neho kvapôčky krvi a vydávaš ďalšie a ďalšie zvuky raneného šteňaťa.

Si v debne sama. Je to desivé. Hrozné. Príšerné. Najmä preto, lebo ešte nechápeš, čoho všetkého by si sa mala desiť.

Dobre sa s tou debnou oboznámiš. Stane sa tvojím druhým domovom. Mrvíš sa v nej, vykrúcaš plecia, snažíš sa odhadnúť jej šírku. Dĺžku ohmatáš rukami a pokúsiš sa stiahnuť nohy. Nie je dosť vysoká, aby si v nej mohla pokrčiť kolená. Nedá sa v nej pregúľať. Má presne tvoje rozmery, akoby ju vyrobili špeciálne pre teba. Tvoja vlastná borovicová truhla, čo ti tlačí na kríže, spôsobuje modriny na lopatkách a hnusnú bolesť na zátylku.

Jedna vymoženosť: noviny, ktorými je vystlané dno. Spočiatku tento detail ani nepostrehneš. Keď si ho nakoniec všimneš, nechápeš ho, no len kým sa prvý raz nepocikáš. Potom celé dni ležíš vo vlastnej špine. Ako zviera, hovoríš si v duchu. Akurát, že väčšinu zvierat držia v oveľa lepších podmienkach.

Ústa máš vyprahnuté, pery dopraskané. Strkáš prsty do dier na dýchanie, trháš si na nich kožu, len aby si mohla niečo cítiť, cmúľať, prehĺtať. Spoznáš sama seba ako nikdy predtým. Zlomí ťa to na najhlbšej úrovni. Zaplaví ťa smrad vlastného moču a soľ vlastnej krvi.

Stále však ešte nič nevieš.

Keď nakoniec začuješ kroky, ani tomu nemôžeš uveriť. Budeš si hovoriť, že je to len delírium. Len sa ti to sníva. Si stratená, úbohá troska, zbytočné plytvanie ľudským materiálom. Hlúpe, sprosté dievča, ktoré malo mať rozum, a teraz? Len sa na seba pozri! Lenže potom sa ozve kovový štrkot zámky na druhej strane dreva iba pár centimetrov od tvojho ucha….

Možno sa znova rozplačeš. Alebo by si to aspoň urobila, keby ti ešte ostali nejaké tekutiny.

Keď prvý raz uvidíš jeho tvár, keď zazrieš muža, čo ti to urobil, uľaví sa ti. Možno budeš priam šťastná. Pozrieš sa na jeho tučné líca, prasacie očká, rozďavené ústa, zažltnuté zuby a pomyslíš si: Chvalabohu, chvalabohu, chvalabohu!

Pustí ťa z debny. Vlastne ťa z nej vyberie, lebo ťa už neposlúchajú nohy a svaly stratili všetku silu. Hlava ti ovísa. Jedno zo slov, ktoré dávajú žiakom do diktátov, ale v reálnom živote si ho nikdy nepoužila. Až teraz. Hlavy ovísajú. Aj tvoja ovísa.

Bože, to je ale smrad! Cesnak, pot, špinavé šaty, mastné vlasy. Ide to z teba, alebo z neho? Naprázdno ťa napína. Rozosmeje sa na tom a podvihne fľašu s vodou. Vysvetlí ti, čo musíš urobiť, aby si si ju zaslúžila. Je tučný, starý, nechutný. Odpudivý. Neupravená brada, mastné vlasy, fľak od kečupu na lacnej károvanej košeli.

Pre takých ako on si mala byť pridobrá. Mladá, čerstvá, krásna. Dievča, ktoré si môže na internátnom večierku preberať z množstva nápadníkov. Máš šarm. Teraz je to už všetko minulosť?

Plačeš za mamou. Prosíš ho, aby ťa pustil, keď mu ležíš bezmocne schúlená pri nohách. No a potom nakoniec pozbieraš zvyšky síl a vyzlečieš si šaty. Necháš ho robiť presne to, čo chcel. Kričíš, no hrdlo máš priveľmi vyschnuté, aby sa z neho vydral nejaký zvuk. Vraciaš, ale žalúdok máš taký prázdny, že z neho vôbec nič nedostaneš.

Prežiješ.

Neskôr, keď ti nakoniec predsa len dá tú fľašu, aj keď nie do ruky, ale zlomyseľne ti ju vyleje na hlavu, bez hanby zdvihneš ruky, aby si zachytila aspoň trocha vody. Lížeš si ju z dlaní, cmúľaš zo špinavých zamastených vlasov. Počkáš, kým na chvíľu prestane dávať pozor, a cucáš mu zvyšky kečupu z košele, ktorú zo seba medzičasom zhodil.

No a potom naspäť do debny. Do Debny. Do DEBNY.

Veko sa hlasno zabuchne. Zámka zacvakne. Nechutný chlap odíde a znova ťa nechá samu. Si nahá, posiata modrinami, zakrvavená. Vieš veci, ktoré si nikdy nechcela vedieť.

„Mami,“ šepkáš.

Tento netvor je však ozajstný a ty už nemôžeš robiť vôbec nič, aby si sa pred ním ochránila.

Toto viem:

Keď ťa deň po dni väznia v drevenej debne veľkej ako truhla, nemáš veľmi čo robiť. Vlastne existuje iba jediná vec, ktorá stojí za to, aby si si ju predstavovala, zvažovala, rozvíjala minútu po minúte, hodinu po hodine v hroznej samote. Jediná myšlienka, ktorá ťa drží pri zmysloch. Jediné, čo ti dáva silu. Prídeš na ňu. Budeš si ju rozmaznávať. No a potom, ak si aspoň trocha ako ja, sa jej už nikdy nevzdáš.

Pomsta.

Daj si však pozor na to, čo si želáš, najmä ak si len hlúpe dievča, ktoré väznia v debne veľkej ako truhla.

KAPITOLA 2

Na úvod si dala martini so šťavou z granátového jablka. Samozrejme, predražené – bostonské bary sú veľmi drahé a šťava z granátového jablka je veľmi štýlová –, ale bol piatok večer. Prežila ďalší týždeň a zaslúžila si aspoň predražený ovocný kokteil.

Okrem toho, mala dôveru v seba a svoje schopnosti. Stačí uvoľniť ešte jeden gombík na tesnej bielej blúzke a vytiahnuť si pár sponiek z blond vlasov po plecia. Mala dvadsaťsedem, bola vo forme a jej zadok si muži jednoducho nedokázali nevšímať. Prvý drink si musí zaplatiť sama, ale stavila by sa, že druhý už nie.

Uchlipla si. Chladné, sladké, trpké. Zahriala si ho na jazyku a nechala vodku tiecť dolu hrdlom. Stála za každý cent z tých štrnástich dolárov, čo za ňu dala.

Na chvíľu zavrela oči. Bar sa rozplynul. Odrazu tam nebola lepkavá podlaha, mihotavé svetlá ani piskľavý úvod kapely, ktorá sa ešte len rozohrieva.

Stála v tichom vzduchoprázdne. Na mieste, ktoré patrí len jej a nikomu inému.

Keď ich zase otvorila, stál pred ňou.

Pozval ju na druhé martini. Potom na tretie a dokonca ponúkol aj štvrté. V tom čase jej však už vodka a osvetlenie parketu splývali do zmesi, ktorá neveští na ráno nič dobré. Okrem toho, nebola sprostá. Celý čas, čo ju pán Nevidelismesaužniekde nadájal vodkou, sa sám držal iba piva.

Vyzerá celkom dobre, rozhodla sa niekde ku koncu martini číslo dva. Svalnatý. Tento chlap sa v posilňovni neulieva. Na druhej strane však nemá bohvieaký vkus na oblečenie. Vybral sa do spoločnosti v tmavých nohaviciach a modrej pásikavej košeli. Zrejme sa snažil budiť dojem dobre situovaného profesionála, ona si však všimla, že nohavice sa na lemoch strapkajú a košeľa je vyblednutá po častom praní. Keď sa ho spýtala, čím sa živí, pokúsil sa to zahovoriť. No… Trocha toto, trocha tamto, povedal s úsmevom a žmurkol na ňu. Jeho oči však ostali plytké, vzdialené a ona pocítila prvé náznaky neistoty.

Rýchlo sa z toho spamätal a priniesol jej tretie martini. Všimla si, že nemá hodinky, keď sa márne snaží upútať barmana dvadsaťdolárovkou v podniku, kde ostatní mávajú stovkami. Nemal ani obrúčku. Bez záväzkov. Dobre stavaný. Tento večer možno nakoniec vypáli celkom fajn.

Usmiala sa, nie však šťastne. Na tvári sa jej znova mihla prázdnota ako prejav poznania, že aj po všetkých tých hodinách, dňoch, týždňoch je stále sama. Vždy bude osamelá. Dokonca aj v nabitom bare.

Ešte šťastie, že sa k nej vtedy neobrátil.

Nakoniec sa mu podarilo privolať barmana – biela košeľa, čierna kravata a bicepsy, ktoré priťahujú veľké prepitné – a zohnať jej ďalší drink.

Vtedy už bola pripravená aj na štvrté martini. Prečo nie? Vďaka nemu dokázala hovoriť aj o sebe – trocha toho, trocha onoho – a žmurkať s úsmevom, ktorý ladí s leskom v jej očiach. Keď mu pohľad skĺzol na predok jej blúzky, na gombík, ktorý si len tesne predtým povolila, neodtiahla sa. Len nech pekne zíza na čipkový náznak jej sýtoružovej podprsenky. Len nech pekne obdivuje jej prsia.

Prečo nie? Je piatok večer, koniec týždňa. Zaslúži si to.

Chcel odísť už o polnoci, ona ho však nechala čakať až do záverečnej. Kapela bola prekvapujúco dobrá. Páčilo sa jej, čo v nej hudba vyvoláva. Mala pocit, akoby jej krv bola ešte stále živá a srdce bilo v hrudi. On nebol na parkete vo svojej koži, ona však zvládala kroky za oboch.

Priliehavú bielu blúzku si uviazala pod prsami v štýle Daisy Dukovej, čierne džínsy s nízkym pásom zvýrazňovali každú jej krivku a vysoké kožené čižmy dupotali do rytmu. On sa po chvíli celkom vzdal tanca, pohojdával sa na mieste a pozeral sa na ňu. Ruky mala vysoko nad hlavou, prsia sa jej dvíhali spolu s nimi. Boky sa jej vlnili a okrúhle holé brucho sa jej lesklo od potu.

Všimla si, že má hnedé oči. Tmavé, ploché, ostražité. Oči predátora, pomyslela si. Tentoraz však miesto strachu cítila prílev adrenalínu. Zízal na ňu aj parádne vypracovaný barman. Pre oboch spravila koliesko okolo parketu. Keď si vzala aj štvrté martini, mala v ústach sladko a purpurovo a končatiny ako z tekutého ľadu.

Vedela by pretancovať celú noc. Vedela by prevziať vládu nad celým parketom, barom, mestom.

Ibaže pánovi Nevidelismesaužniekde nešlo o toto. Nikto nekúpi dáme štyri predražené drinky, len aby ju videl tancovať.

Hudobníci dohrali a začali si baliť nástroje. Veľmi jej chýbala hudba. Jej absenciu vnímala ako bolesť na duši. Odrazu tam neboli dunivé basy, ktoré by jej poháňali nohy a maskovali bolesť.

Teraz tu bola len ona, pán Nevidelismesaužniekde a prísľub brutálneho rána po opici.

Navrhol jej, aby si vyšli von na čerstvý vzduch. Mala chuť naplno sa rozosmiať. Mala chuť prezradiť mu, že netuší, o čom hovorí.

Miesto toho však len išla za ním do úzkej bočnej uličky posiatej cigaretovými ohorkami. Ponúkol jej cigaretu. Odmietla. Chytil ju za ruku. Hneď nato ju už tisol o bočnú stenu modrého kontajnera, ľavou rukou jej stískal prsník a šúchal dlaňou po bradavke.

Už nemal plytké oči. Teraz boli ako roztopená láva. Predátor si zabezpečil korisť.

„Ku mne alebo k tebe?“ spýtal sa naliehavo. Už sa neovládla. Nahlas sa rozosmiala.

No a v tej chvíli sa ten večer dramaticky zhoršil.

Pán Nevidelismesaužniekde zjavne nemal rád, keď sa mu smejú. Bleskovo ju udrel. Pravačkou jej vlepil takú, až jej hlava tresla o kontajner. Počula, ako to treslo a registrovala aj bolesť, no vďaka štyrom martini to celé bolo akoby vzdialené. Akoby sa tie zlé veci diali niekomu inému.

„Si ma doberáš?“ zreval na ňu. Rukou jej gniavil prsník a rozzúrenú tvár mal len pár centimetrov od nej.

Takto zblízka mu z dychu cítila pivo a všimla si výraznú sieť červených žiliek okolo nosa. Tajný pijan. Mala si to uvedomiť už skôr. Chlap, čo sa nacengá už doma, lebo v bare je to oveľa drahšie. Znamenalo to, že tam nešiel kvôli pitiu, ale baliť ženy. Hľadal dievča ako ona, ktoré by si odviedol domov.

Inak povedané, bol pre ňu priam ideálny.

Mala mu niečo povedať. Alebo mu dupnúť opätkom na priehlavok. Alebo ho zdrapiť za malíček – nie za celú ruku, iba za malíček – a vyvrátiť mu ho až k zápästiu.

Reval by od bolesti a pustil by ju.

Pozrel by sa jej do očí a pochopil by svoju chybu. Lebo veľké mestá ako Boston sú plné chlapov ako on.

Ale aj žien ako ona. Nedostala však šancu.

On kričal, ona sa usmievala, možno aj nahlas smiala. V hlave jej zvonilo a na jazyku cítila slanú chuť krvi. No a potom pán Nevideli sme sa už niekde jednoducho prestal existovať.

Jednu chvíľu bol tam a druhú kdesi preč. Miesto neho tam stál vyšportovaný barman s úžasnými bicepsmi a veľmi ustarostenou tvárou.

„Ste v poriadku?“ spýtal sa. „Neublížil vám? Nepotrebujete pomoc? Nemám zavolať políciu?“

Ponúkol jej rameno. Chytila sa ho, prekročila pána Nevidelismesaužniekde na zemi, na ktorú sa zosypal v bezvedomí po barmanovom údere.

„Nemal na vás takto útočiť,“ oznámil jej barman triezvo a odviedol ju od zvedavcov, čo sa tam už stihli zhromaždiť. Viedol ju hlbšie do tmy za okruhom svetla z baru.

„Všetko je v poriadku. Postarám sa o vás.“

No a vtedy si uvedomila, že jej zviera rameno oveľa silnejšie, ako je nutné. Nepúšťa ho.

Snažila sa mu to vyhovoriť. Aj keď viete, ako to chodí, stále je to prirodzená vec, ktorou treba začať. Hej, miláčik ozrutný, kam sa tak ponáhľaš? Nemohli by sme trocha spomaliť? Hej, to bolí! Ale, samozrejme, barman ani nespomalil, ani neuvoľnil zovretie na jej ramene, pod ktorým sa už isto začínala robiť modrina.

Kráčal tak nejako divne. Držal ju pri sebe, ako keď veľmi rýchlo kráčajú dvaja milenci, hlavu však skláňal a vyvracal nabok. Snažil sa, aby sa mu tvár ani raz nedostala do svetla. Uvedomila si, že nechce, aby ho ktokoľvek videl.

No a potom jej to došlo. Takéto držanie tela, takéto pohyby… Už ho videla aj predtým. Nie tvár, nie detaily, ale nahrbené plecia a vykrútený krk. Bolo to pred tromi alebo štyrmi mesiacmi vo večerných správach o tom, ako sa jedna bostonská vysokoškoláčka vybrala na ťah a už sa nikdy nevrátila. Miestne stanice dookola púšťali nahrávku z neďalekej bezpečnostnej kamery, na ktorej ju ťahá preč neznámy muž s tvárou vyvrátenou tak, aby mu do nej nebolo vidieť.

„Nie!“ vzdychla.

Ani nedal najavo, či jej námietku vôbec vníma. Došli na križovatku. Bez váhania ju stiahol doľava do ešte temnejšej a ošarpanejšej ulice, ktorá páchla po moči, smetiach v kontajneroch aj oveľa temnejších veciach, na ktoré radšej nemyslieť.

Začala sa brániť. Rýchlo vytriezvela a snažila sa zapierať podpätkami. Mala však necelých päťdesiat kíl a on minimálne osemdesiatpäť, takže sa jej snaha minula účinku. Pevne si ju pritiahol, zdrapil ju rukou okolo pása a šiel s ňou ďalej.

„Prestaň!“ pokúsila sa kričať.

Nedostala však zo seba ani hláska. Zasekol sa jej v krku. Bola celá bez dychu a pľúca mala také stiahnuté, že nejaký krik jednoducho neprichádzal do úvahy. Miesto toho z nich vyšlo len tiché kňučanie, ku ktorému by sa hanbila priznať, no zo skúsenosti vedela, že ho vydáva ona sama.

„Mám rodinu,“ zasipela napokon.

Nereagoval. Ďalšia križovatka, nová odbočka. Vliekol ju medzi vysokými tehlovými budovami, kde ich nik nevidí. Už celkom stratila prehľad o tom, kde vlastne sú.

„Prosím… zastaň,“ vysúkala zo seba. Stískal ju okolo pása prisilno, boleli ju z toho rebrá. Napínalo ju na vracanie.

Nebránila sa tomu. Dúfala, že ho tým zhnusí a presvedčí, aby ju pustil.

Márne. Prudko sa prehla, z úst jej vytryskla purpurová tekutina a ostriekala jej čižmy a jemu nohavice. Vystrúhal grimasu, mimovoľne sa odtiahol, hneď sa však znova spamätal a už zase ju ťahal so sebou, ibaže teraz za lakeť.

„Ešte budem vracať,“ zastonala. Plietli sa jej nohy a konečne sa jej podarilo trocha ho spomaliť.

„Nemala si toľko slopať,“ povedal jej hlasom plným opovrhnutia.

„Ty to nechápeš. Nevieš, kto som.“

Zastal, no len natoľko, aby ju mohol pevnejšie chytiť.

„Nemala si liezť do baru sama.“

„Lenže ja som vždy sama.“

Stále to nechápal. Alebo mu to možno bolo jedno. Pozrel sa na ňu plytkými očami. Tvár mal absolútne prázdnu. Potom mu vystrelila ruka a ona schytala päsťou do oka.

Hlava jej odletela dozadu.

V líci jej vybuchla ostrá bolesť. Oči jej zaliali slzy. Mozgom sa jej mihla myšlienka. Bola slabá a prchavá.

Možno obsahovala kľúč k pochopeniu vesmíru, hneď však zase zmizla.

No a potom, celkom ako pán Nevideli sme sa už niekde, aj ona zrazu prestala existovať.

Piatok večer. Koniec dlhého týždňa. Zaslúžila si to.

Presunul ju niekam inam. Autom, pešo… Nevie. Keď sa však prebrala z bezvedomia, už nebola na nevľúdnych uliciach Bostonu, ale kdesi vo vlhkej temnote. Zem pod bosými nohami bola studená, betón popraskaný a nerovný. Zrejme pivnica, pomyslela si, alebo možno garáž.

Nebola tam úplná tma. Z trojice úzkych okien tesne pod stropom prenikalo dnu trocha svetla. Nie denného – skôr žltého, kalného ako z pouličnej lampy.

Vďaka nemu mohla hneď na úvod zistiť, že ruky jej vpredu zviazal plastovými pásikmi miesto pút, vyzliekol ju donaha a aspoň nateraz je v miestnosti celkom sama.

Zrýchlil sa jej tep. Bolela ju hlava, naskakovala jej husia koža a dalo sa predpokladať, že onedlho bude tento stav relatívnej bezpečnosti iba milou spomienkou. Chlap, ktorý omráči svoju partnerku a strhá z nej všetko oblečenie, určite nepatrí k tým, čo by ju nechali dlho nedotknutú. Už teraz sa zrejme pripravuje na zvyšok večernej zábavy a spokojne si k tomu hmká. Premýšľa, aké hry si zahrá so svojou novou hračkou. Cíti sa ako najväčší a najdesivejší darebák z celého mesta.

Usmiala sa, ani tentoraz to však nebol šťastný úsmev.

Na úvod treba spraviť inventarizáciu. Pivnica alebo garáž zrejme znamená aj skladisko kadejakých vecí, a ako sa hovorí, odpad jedného človeka je pokladom druhého.

Bol hlúpy, že jej nezviazal aj členky. Zjavne nie je taký skúsený, ako si myslí. Nie je taký prešibaný a onedlho to trpko oľutuje. Na druhej strane, ľudia zväčša vidia to, čo chcú vidieť. Ju ohúrili jeho bicepsy, on ju nepochybne má za hlúpu blondínku. Vyzerá to, že oboch dnes večer čaká nejaké to prekvapenie.

Našla ťažký pracovný stôl. Zdvihla spútané ruky a prebehla prstami po jeho drevenej doske. V jednom rohu mal primontovaný mohutný zverák. Radšej zrýchlila pátranie v nádeji, že sa dostane k jeho zbierke nástrojov. Ale nie, taký hlúpy zase nebol a ona nemala zase až také šťastie.

Nijaké ostré predmety, kliešte, kladivá. Ďalší prišiel na rad obvod miestnosti. Takmer sa pritom potkla o plechový smetiak. Bleskovo ho zachytila, kým sa mohol strepať na zem. Nemalo význam predčasne upozorňovať na to, že je už pri vedomí. Zložila z neho vrchnák a celá roztrasená sa prinútila pokračovať v pátraní.

Vnútri kovovej nádoby bolo vrece plné odpadkov. Nateraz ho dala bokom a prešla pozdĺž zvyšných dvoch stien. Našla pri nich zbierku prázdnych bandasiek. V dvoch niečo bolo – podľa zápachu v jednej náplň do ostrekovačov a v druhej nemrznúca zmes. Takže to asi bude garáž. Keďže sú v Bostone, zrejme stojí ďalej od domu a poskytuje barmanovi viac súkromia.

Radšej príliš nerozoberala, čo môže nasledovať a načo človek ako on potrebuje také odľahlé priestory. Rovnako sa odmietala zamýšľať aj nad lepkavou podlahou v jednom zo zadných kútov či smradom, ktorý sa už takmer nedalo ignorovať. Ten pach nepríjemne ladil s chuťou krvi v jej ústach.

Zobrala bandasku s nemrznúcou zmesou a prešla k holému pracovnému stolu. Bolo to jej prvé víťazstvo a jeho prvá chyba.

Pri jednej zo stien našla lopatu. S novým elánom na ňu priložila svoje plastové putá a zúrivo ich začala šúchať o hranu. Po minúte či dvoch bola celá zadychčaná a v napuchnutom oku ju štípal pot. Lenže podľa toho, ako sa napínal ten pásik… Nie. Hrana lopaty bola priveľmi tupá alebo plast priveľmi odolný. Ešte to chvíľu skúšala a potom sa prinútila prestať.

S plastovými putami to vôbec nie je jednoduché. Úprimne povedané, radšej by dala prednosť klasickým kovovým. Na druhej strane však aspoň mal toľko slušnosti, že jej zviazal ruky vpredu, takže nimi mohla celkom slušne hýbať, a nepritiahol jej pásiky tak silno, aby stratila všetok cit v prstoch.

Mohla hýbať nohami aj rukami.

Priam cítila tú prázdnotu. Bola priamo tam, temná, príjemná a tichá.

Sama v preplnenej miestnosti, pomyslela si a na okamih sa jej telo zavlnilo do rytmu hudby, ktorú počula len ona a nik iný.

No a potom opäť zvážnela. Smeti. Je čas.

Prstami roztrhla tenký plast vreca. Hneď na úvod ju ovalil hnusný smrad. Zhnité jedlo, hnijúce mäso, možno aj niečo horšie. Naplo ju a do očí sa jej natlačili slzy, no podarilo sa jej potlačiť žlč, čo jej stúpala zo žalúdka. Teraz nie je čas na precitlivenosť. Vnorila prsty do lepkavého odpadu, ktorý cítila, no nevidela. Papierové utierky, mokré kopy bohviečoho. Vyhodené obaly od jedla. Buď z domu, alebo si ho nosil sem, aby sa podelil so svojou korisťou či trocha si zajedol v prestávkach medzi zábavkami. Asi v polovici vreca narazila na kopu čohosi zhnitého, čo smrdelo prírodnejšie ako predchádzajúci hnus. Prsty sa jej mihali rýchlejšie. Zoschnuté lupene, mľandravé zelené stonky. Kvety. Zahodená kytica. Azda okrem jedla nosí svojim obetiam aj drobné darčeky?

Skôr to bude tak, že ide o nedávnu pomôcku, ako nalákať jednu z nich do svojho brlohu. No a potom jej na poslednú chvíľu napadlo: Kde je lacná kytica z kvetinárstva, tam bude aj…

Prinútila spútané ruky k horúčkovitej práci. Naplno sa nimi ponorila do smradľavej kopy. Rázne prechádzala skysnutým čínskym jedlom a lepkavou kačacou omáčkou. Odhadzovala prázdne poháre od kávy a ďalšie a ďalšie zdochlinky kvetov. Plast! Medzi prstami zacítila tenké plastové vrecúško. Malé, štvorcové, s ostrými okrajmi…

Tresk!

Prišlo to priamo spoza jej chrbta. Bol to zvuk ruky alebo nohy, ktorá s gustom narazila do plechovej brány garáže. Nedokázala to potlačiť. Celá stuhla. Nahá, roztrasená, po lakte v svinstve počúvala, ako jej znova oznamuje svoj príchod.

Chcel, aby vedela, že ide. Chcel ju nájsť vydesenú, roztrasenú, schúlenú do klbka, ako s hrôzou čaká na najhoršie. Taký to bol človek.

Usmiala sa.

Tentoraz to bol šťastný úsmev. Pretože teraz už mala v pravej ruke presne to, čo chcela: tenké vrecúško prípravku na rezané kvety, ktoré sa zvyčajne prikladá ku kyticiam. Presne toto hľadala.

V tej uličke mu neklamala. Nevedel, s kým má tú česť.

Bola to jeho prvá a teraz aj posledná vážna chyba.

Za chrbtom sa jej začali s rachotom vysúvať garážové dvere. Barman ich otváral pomaly, aby mohol čo najdlhšie stupňovať napätie.

Už nemala čas na ďalšie vyčkávanie. Už nemohla nič plánovať. Chytila vrecúško do dlaní a zobrala si aj takmer prázdnu bandasku s nemrznúcou zmesou. Rýchlo s nimi prešla po dopraskanej betónovej podlahe tesne pod úzke okná pod stropom. Slabé svetlo z nich prúdilo vysoko nad ňou a dopadalo do stredu garáže, ona sa pritisla o stenu v tme.

Dvere sa otvorili na štvrtinu. Potom na tretinu. Na polovicu.

Pustila vrecúško a dala sa do práce na bandaske. Stisla ju medzi kolenami, oboma rukami zatlačila na vrchnák s detskou poistkou a odskrutkovala ho. Spadol jej na zem, to však zaniklo v kovovom rachote dverí.

Už sa otvorili na dve tretiny. Potom na tri štvrtiny. Už popod ne mohol prejsť dospelý muž.

Položila nemrznúcu zmes nabok a prinútila sa obetovať trocha času na to, aby potriasla vrecúškom. Len nech sa kryštáliky pekne zhromaždia na dne. Nechceme, aby nejaké vyšli nazmar, no nie? Ak to má vyjsť, potrebuje ich úplne všetky.

Do garáže vošiel muž.

Bol to barman s nádhernými bicepsmi. Košeľu si už medzičasom vyzliekol. V mesačnom svetle mu hrali vypracované svaly. Nádherný jedinec. Ukážkový.

Mala sa cítiť previnilo za to, čo príde. Mala, ale necítila sa tak.

Vyšla do chabého svetla v strede. Jasne bolo vidieť, že je nahá a má stále zviazané ruky.

Usmial sa a pravačka mu klesla k opasku na džínsoch.

„Nevieš, kto som,“ povedala mu jasným hlasom.

Zastal a zvedavo si ju premeral, akoby ho vyzvala na riešenie mimoriadne zložitého príkladu z matematiky.

No a … vykročil k nej.

Roztrhla plastové vrecúško, spravila tri rýchle kroky vpred a vmietla mu jeho obsah do tváre.

Odtiahol sa, zakašlal a zažmurkal, lebo mu chemikália vletela do očí, nosa aj úst.

„Čo to…“

Schmatla bandasku s nemrznúcou zmesou, trikrát ňou potriasla a…

Na okamih sa na ňu iba pozeral. Tvrdo, prenikavo. V tom momente sa konečne videli v pravom svetle. Už to nebol vyšportovaný barman a hlúpa blondínka. Stretlo sa tam temné srdce so stratenou dušou.

Vychrstla mu nemrznúcu zmes do tváre. Vyliala mu ju na odhalenú kožu a granuly manganistanu draselného, čo sa mu na ňu prilepili.

Ešte okamih a…

Prvé pásiky dymu. Stúpali mu z vlasov, líc, obočia. Zdvihol si ruky k tvári.

Potom prevzala moc klasická chémia a barmanovi vzbĺkla hlava.

Vrieskal. Utekal. Mlátil sa do hlavy, akoby tým mohol niečo zmeniť. Urobil všetko okrem toho, aby zastal, hodil sa na zem a gúľal sa po nej. Panika mu to nedovolila.

Ona tam len stála. Nepohla ani jediným svalom, nepovedala ani jediné slovo. Pozerala sa, kým sa nakoniec nezosypal na kôpku dymiaceho nešťastia. Vtedy k nej prenikli aj iné zvuky. Do tmy vykrikovali susedia, ktorí chceli vedieť, čo sa deje.

Z diaľky sa ozvali sirény, lebo tí múdrejší už zavolali na tiesňovú linku.

Až potom urobila niekoľko krokov vpred. Postavila sa nad to, čo ostalo z jej únoscu, a sledovala, ako mu zo sčernetej kože stúpa dym.

Piatok večer, pomyslela si. Zaslúžila som si to.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2