Copyright © Jitka Zabloudilová, 2018

Drawings © Martin Ďásek, 2018

Photos © ČsOL, Library of Congress (LC), VÚA-VHA, 2018

Cover © Karel Kárász, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-152-6 (print)

ISBN 978-80-7557-608-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-609-5 (Mobi)

ISBN 978-80-7557-610-1 (pdf)

Motto

„Potvrzuji svým podpisem, že vstupuji bez jakéhokoli nátlaku se strany ruských úřadů, dobrovolně, bezvýhradně a bezpodmínečně do Československého vojska. Zavazuji se, že budu jako vojín věrně sloužiti národu československému, vedenému Československou Národní Radou, i spojencům a bezpodmínečně poslouchati všech rozkazů svých velitelů.“

Obsah

Úvod

Část I.:Kdo je to vlastně zajatec?

Otázka válečného zajetí v mezinárodním právu

Zajetí v první světové válce – specifika

Zajetí v Rusku

Část II.:Vývoj zajatecké otázky Čechů a Slováků v Rusku

Rok 1914 – V hlavní roli krajané: vznik Svazu česko-slovenských spolků na Rusi

Rok 1915 – Vznik prvních zajateckých organizací

První zajatecké organizace Čechů a Slováků

Rok 1916 – Krize mezi zajatci a Svazem česko-slovenských spolků na Rusi

Druhý sjezd Svazu česko-slovenských spolků a zajatecká otázka

Klub spolupracovníků při Svazu česko-slovenských spolků na Rusi

Krize ve Svazu česko-slovenských spolků na Rusi

Rok 1917 – Odbočka Československé národní rady v Rusku přebírá vedení čs. odbojové akce

Úspěch v boji u Zborova a jeho vliv na zajateckou a náborovou otázku

Situace v náboru zajatců po druhé ruské revoluci

Rok 1918 – Nábor českých a slovenských zajatců jako podmínka existence čs. legií

Činnost náborového odboru OČSNR

Vliv agitace bolševiků na zajatce

Rok 1919–1921 – soupis čs. občanů, evakuace a repatriace

Počty českých a slovenských zajatců

Otázka registrace slovenských zajatců

Část III.:Organizace zajatých Čechů a Slováků v ruských zajateckých táborech

Zajatecké organizace českých a slovenských zajatců

Dárnice – písařský sbor a zajatecká organizace

Kurgan

Tjumeň a Organizace inženýrů-Čechů při štábu kavkazské armády

Petropavlovsk

Taganrog – Československá revoluční demokratická organizace v Taganrogu

Stavba murmanské železniční dráhy – nejseverněji položená zajatecká organizace Čechů a Slováků

Ufa

Volčansk

Poltavská gubernie

Omsk

Berezovka

Tábory v Turkestanu: Taškent, Skobelevo, Andyžan, Ašchabad, Zolotaja Orda

Tula

Šajtansk

Luganský újezd

Důstojnické zajatecké organizace

Sběrné tábory

ČÁST IV.: Vzpomínky, tradice, kultura

Zajatec vzpomíná

Úryvky ze zajateckých dopisů či publikací

Závěrem

Přílohy

Prameny a literatura

Úvod

Co nejvíce československého vojska, co největší československou armádu! Aby svět viděl, že československý národ je proti Rakousko-Uhersku doopravdy… Když chceme míti vojsko, musíme se starat o zajatce…

T. G. Masaryk

Válečné konflikty byly odnepaměti doprovázeny zajetím, tedy stavem, kdy je voják vyřazován z boje a ocitá se v držení nepřítele. V první světové válce však poprvé tento jev dosáhl masových měřítek, ostatně jako celý válečný konflikt, a došlo i k rozšíření pojmu zajetí.

Statisíce vojáků Velké války vyvázly z bojů a dostaly se do zajetí, do táborů, v nichž většinou zažívaly epidemie, hlad, těžké práce a nekonečně mnoho utrpení i smrti. Pověstnými v tomto ohledu se staly tábory zejména v Turecku, Srbsku a Rumunsku. Ruské zajatecké tábory na severu a jihu Ruska patřily také k oněm neblaze proslulým. Tisíce zajatců v nich zahynuly, tisíce přežily a tisíce z nich vzaly znovu zbraň do ruky a šly bojovat. Jednalo se o zajatce slovanských národností: Čechy, Slováky, Srby i Chorvaty a Poláky. Znovu oblékali uniformy a odcházeli ze zajateckých táborů, aby vytvářeli svá národní vojska.

Následující stránky podají jednak obecný přehled o zajatecké problematice v Rusku v první světové válce, jednak budou vyprávět o těch Češích a Slovácích, kteří prošli nejdříve boji jako vojáci rakousko-uherské armády, pak byli zajati a ocitli se v ruských zajateckých táborech. Tam již od roku 1915 zřizovali zajatecké organizace a vstupovali do nich, aby se po mnoha měsících nebo dokonce po letech strávených v zajetí opět hlásili do dobrovolnického československého vojska. A poté zažívali válku znovu.

Téma českých zajatců v Rusku v době první světové války je poznamenáno neúplností, která je dána torzovitostí či absencí informací. Kompletní materiály včetně kartoték zajatců nebo statistik z ruských zajateckých táborů se nedochovaly ani v samotném Rusku, ani v archivech československých legionářů.[1] V současné ruské historiografické produkci, která vznikala po rozpadu Sovětského svazu, začala být v centru zájmu ruských historiků témata do té doby opomíjená: ruská občanská válka, doba J. V. Stalina, druhá světová válka a poválečná léta, resp. represe sovětského režimu. Také otázka první světové války, zajetí a zajateckých táborů se postupně dostávala do centra zájmu ruských historiků.[2] Již v roce 1992 vznikla v Rusku Asociace historiků První světové války. Výzkum byl umožněn díky otevřenosti ruských archivů regionálních i celostátních. Začaly vznikat dizertační práce zpracovávající regionální problematiku a práce zabývající se zajateckou tematikou z pohledu centrálních institucí.[3]

Zajateckou tematiku najdeme bohatě zpracovanou v literatuře německé, francouzské a italské.[4] Například Itálie se svojí silně vyvinutou regionální hrdostí má dodnes ediční řady, které se specializují na určitý region.[5] Tam nacházíme nejen řadu odborných publikací, ale také mnoho vydaných vzpomínek, deníků, korespondence. Literatura anglická a americká se soustředí více na zajatce druhé světové války, Američané pak ve velké míře na zajatce z korejské a vietnamské války. V české odborné literatuře žádnou soubornou práci věnovanou tématu českých zajatců v první světové válce nenajdeme.[6] Je to opravdu překvapivé, když si uvědomíme, jak důležité a nezbytné bylo zajatecké hnutí pro růst a vůbec pro existenci čs. zahraničního vojska nejen v Rusku, ale i v Itálii a Francii. Historici čs. odboje si tuto mezeru uvědomovali. Například František Syřiště, bývalý ruský legionář, napsal v časopise Naše revoluce v roce 1925, že prací o zajateckém životě je v české literatuře zatím velmi málo, ale jeho soustavné vylíčení bude nezbytným článkem dějin československého odboje zahraničního. O dílčí studii se pokusil Josef Kudela v knize V počátcích revoluce z roku 1923. Zajatci se zabýval Jindřich Pecka ve výborné práci Váleční zajatci na území Protektorátu Čechy a Morava z roku 1995, která ovšem sleduje problematiku cizích zajatců na českém území. Kniha je ovšem inspirativní po metodické stránce, protože překračuje hranice faktografické studie a přináší nová témata a nový úhel pohledu na zajetí.

Cílem následujících stránek je pokusit se zaplnit částečně tuto mezeru a podat přehled nejdůležitějších skutečností, které určovaly nebo ovlivňovaly život našich zajatců v Rusku. Představen bude průběh zajatecké akce v Rusku se všemi svými problémy, pozitivy i nedostatky. Druhá část knihy pak bude pojednávat o nejdůležitějších zajateckých organizacích Čechů a Slováků ve vybraných ruských zajateckých táborech.

Informace byly čerpány především z archivních materiálů ve Vojenském historickém archivu v Praze a v Archivu Národního muzea, dílčí informace pocházejí např. také z osobních fondů Literárního archivu Památníku národního písemnictví v Praze (J. Kopta, J. Weiss), vztahujících se jakýmkoli způsobem k životu zajatců na území Ruska, k činnosti zajateckých organizací Čechů a Slováků v Rusku, československých ústředních odbojových orgánů, jejich zajateckých odborů a spolupracovníků na území Ruska. Jedná se v mnohých případech pouze o torza původního materiálu. Využita v plné míře byla legionářská literatura a tisk.[7] Z pamětí a vzpomínek bývalých zajatců lze však vycházet jen do určité míry. Jsou psány s odstupem, doplňovány údaji a poznatky z doby, kdy je jejich autoři psali. Číselné údaje jsou většinou nepřesné. Autoři se pochopitelně do jisté míry přizpůsobovali čtenářské poptávce, tj. často popisovali více exotické krajiny a zvyky tamních obyvatel, než samotný zajatecký tábor a život v něm.

Někdy však nebylo co přikrášlovat, jelikož zajatci v některých oblastech namísto koní využívali exotických velbloudů (sbírka ČsOL)

K dispozici jsou také deníky zajatců a korespondence. Vzpomínkám a deníkům zajatců se bude věnovat IV. kapitola knihy Zajatec vzpomíná. Specifickým pramenem je též zajatecká korespondence, které se dochovalo velmi málo.

Pisatel nechtěl své blízké, jimž byl dopis určen, polekat a zarmoutit, proto se omezoval na stručné zprávy o dostatku jídla, o svém zdraví a bydlení. Také zde se pisatelé stylizovali, jejich dopisy byly často optimistické (těšili se na brzké setkání), trochu nostalgické (touha po domově, po mamince, po ženě a dětech…), plné víry v konec války. Zřídkakdy se zajatec rozepsal o svých pochybách, zda přežije, či nikoliv, o hygienických podmínkách, špíně, vších, tyfových epidemiích či nepoživatelném jídle.

Z této obecné charakteristiky zajatecké korespondence se však vymykají dopisy budoucích dobrovolníků čs. vojska. Jejich náplní bylo totiž i zdůvodňování svého vstupu do vojska. Věděli, že jejich odchod do dobrovolnického vojska může způsobit zajatcově rodině v Čechách velké nepříjemnosti. Uvědomovali si závažnost svého rozhodnutí, omlouvali se za to svým blízkým, ale vyjadřovali odhodlání neustoupit od něho. V takových dopisech rodičům nechyběla pak jména jako T. G. Masaryk, E. Beneš, K. Kramář, J. S. Machar, samozřejmě Jan Hus, sv. Václav, sokolské ideje a idea osvobození čs. národa.

Dokážeme odpovědět na otázku, proč naši zajatci odcházeli dobrovolně znovu do vojska a do války? Zda věřili skutečně v osvobození českého národa? Co bylo opravdovým důvodem jejich odchodu na frontu? Jednoznačnou odpověď bohužel dát nemůžeme, protože sami tito muži ji často nedokázali formulovat. Ve dvacátých letech 20. století navrhoval spisovatel a ruský legionář Josef Kopta uspořádání ankety mezi bývalými spolubojovníky, aby zjistil pohnutky, které je vedly ke vstupu do čs. vojska. Anketa, dnes by se hovořilo o sociologickém průzkumu, se však nakonec neuskutečnila.

Nelze tedy již zjistit počet zajatců, kteří vstoupili do československého vojska na Rusi pevně přesvědčeni o správnosti Masarykovy myšlenky vytvoření samostatného státu a ochotni položit za ni život. Stejně tak neurčíme počty těch, pro něž byl opětovný vstup do vojska záchranou před útrapami zajetí. Snažit se v takových případech kvantifikovat je tedy marné. Ale předpokládané důvody, proč se naši zajatci hlásili do vojska, lze alespoň nastínit.

Mezi nejdůležitější faktory jejich rozhodnutí by určitě patřil negativní vztah k rakousko-uherské monarchii umocněný čerstvými zážitky z rakouských pluků i pocitem jazykového útisku. To byly u mnohých právě spouštěcí faktory, které je přivedly k dobrovolnému odchodu do zajetí. Velkou roli sehrály myšlenky Sokola a myšlenky české národní hrdosti a soudržnosti. Později to byla jistě i víra v Masarykovy ideje. Důvody však mohly být i velmi prozaické: vstup do vojska byl únikem ze zajetí, záchranou před hladem, jednotvárností a nesvobodou. Smrt v boji byla pro mnohé muže přijatelnější než bezmocná smrt v anonymitě zajateckého tábora.

Faktem tak zůstává, že čeští zajatci do legií vstupovali a bojovali, ať už z pohnutek ideových či materiálních. Byli jediným zdrojem doplňování početního stavu dobrovolnického vojska, které se stalo nepostradatelným a určujícím faktorem v diplomatickém vyjednávání o existenci nového československého státu.