Mohsin Hamid EXIT WEST

Copyright © 2017 by Mohsin Hamid

Translation © 2018 by Jozef Kot

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6258-4

Venujem Navidovi a Nasimovi

V MESTE, NAPÚČA JÚCOM utečencami, dosiaľ prevažne pokojnom a ešte nie otvorene vo vojnovom stave, sa v učebni mladý muž zoznámil s mladou ženou, no neoslovil ju. Veľa dní sa jej neprihovoril. Muž sa volal Said a žena sa volala Nadia. Muž bol zarastený, ale nemal plnú bradu, skôr punktičkársky udržiavané strnisko a žena sa zahaľovala od špičiek nôh až po výstrih pri krku do splývavého čierneho odevu. V tých časoch si mohli ľudia ešte s potešením dovoliť taký prepych, že sa viac-menej zaodievali, ako chceli. Nosili šaty a účesy podľa vlastnej vôle, pravdaže, v medziach istých možností, a ich voľba z toho hľadiska aj niečo naznačovala. Azda pôsobí čudne, že sa v mestách, balansujúcich na okraji priepasti, mladí ľudia ešte chodievajú vzdelávať – v tomto prípade vo večernom kurze rozvíjajúcom firemnú identitu a vzťah k trhovej značke. V mestách je to však podobne ako v živote: chvíľu sa zvyčajne venujeme bezvýznamnostiam a vzápätí umierame. Vedomie, že človeka raz čaká nemenne neodvratný koniec, neodrádza, aby do jeho príchodu prežíval pominuteľný začiatok života i jeho stred.

Said si všimol, že Nadia má na krku znamienko krásy, žltohnedú elipsu, ktorá sa jej občas aspoň nepatrne pohybovala s pulzom.

Zakrátko po tom, ako si to Said všimol, oslovil Nadiu prvý raz. V ich meste sa vtedy ešte neodohrávali ťažké boje, iba kde-tu sa ozývala streľba a vybuchovali autá naložené trhavinami, čo vyvolávalo v človeku podobnú subsonickú vibráciu ako veľké reproduktory na hudobných koncertoch. Said a Nadia si zbalili knihy a odchádzali z kurzu.

Na schodisku sa Said obrátil k Nadii: „Čo keby si so mnou zašla na kávu?“ navrhol. Po krátkej pomlke, keď zvážil jej konzervatívne oblečenie, dodal, aby jeho návrh pôsobil menej opovážlivo: „Nezastavíme sa v tunajšom bufete?“

Nadia mu pozrela do očí. „Ty neodriekavaš večerné modlitby?“ spýtala sa.

Said vyčaril prívetivý úsmev. „Nie vždy. Bohužiaľ.“ Jej výraz sa nezmenil.

Aj on sa tváril ako predtým, naďalej sa usmieval s narastajúcou beznádejou horolezca odsúdeného na neúspech: „Pokladám to za osobnú vec. Každý z nás k tomu pristupuje po svojom, či už je muž, alebo žena. Nikto nie je dokonalý. A v každom prípade...“

Prerušila ho. „Ja sa nemodlím,“ poznamenala. Naďalej naňho uprene hľadela.

Potom dodala: „Možno inokedy.“

Sledoval, ako sa pobrala k parkovisku pre poslucháčov kurzov. Tam namiesto toho, aby si – ako očakával – zakryla hlavu čiernou šatkou, nasadila si čiernu motoristickú prilbu, ktorú mala na zámku pripevnenú k ošúchanému stokubíkovému cestnému motocyklu. Spustila na prilbe priezor, rozkročmo si sadla na sedadlo, vyštartovala a s pritlmeným rachotom sa strácala v hustnúcom súmraku.

Nasledujúci deň Said nebol schopný v práci myslieť na niečo iné ako na Nadiu. Bol zamestnancom agentúry, ktorá sa špecializovala na umiestňovanie vonkajšej reklamy. Vlastnila bilbordy po celom meste, ďalšie si prenajímala, uzatvárala dohody o reklamách na autobusových linkách, športových štadiónoch a s majiteľmi výškových budov.

Agentúra sídlila na oboch podlažiach prestavanej radnice a pracovala v nej vyše desiatka zamestnancov. Said patril medzi najmladších, ale šéf si ho obľúbil a poveril ho obrátiť sa s ponukou na spoločnosť vyrábajúcu mydlo, ktorá sa mu mala ozvať pred piatou e-mailom. Bežne Said vyhľadával na webe možných klientov a prispôsoboval svoje prezentácie ich potrebám. „Ak ponuka neosloví svoje publikum, za nič nestojí,“ hovorieval jeho šéf a pre Saida to znamenalo klientom ukázať, že firma rozumie ich podnikaniu, dokáže sa im dostať pod kožu a vnímať problematiku z ich hľadiska.

Dnes sa Said nedokázal sústrediť, hoci predkladal dôležitú ponuku – teraz bola každá jedna dôležitá. Pre narastajúce nepokoje hospodársky výsledok firmy klesal, lebo jeden z prvých výdavkov, ktorý klienti obmedzovali, bola vonkajšia reklama. Z neveľkého trávnika v zadnej časti firemnej budovy sa zdvíhal veličizný prerastený a neudržiavaný strom, čo bránil slnečnému svetlu až natoľko, že pod ním bola holá zem s občasnými chuchvalcami trávy, v ktorých sa vyskytovali ohorky cigariet za celé predpoludnie, lebo šéf zakázal zamestnancom fajčiť v kancelárskych priestoroch. Said na vrcholci stromu zbadal jastraba, ktorý si tam budoval hniezdo. Pracoval neúnavne. Občas sa vzniesol do výšky očí, vo vetre takmer znehybnel a potom sa s nepatrným pohybom krídel či iba so zdvihnutým perím na konci jedného krídla obrátil.

Said premýšľal o Nadii a sledoval jastraba.

Napokon sa ocitol v časovej tiesni, a preto vytvoril ponukový list iba skopírovaním textov zo svojich predchádzajúcich podobných návrhov a doplnil ho niekoľkými obrázkami, ktoré mali čosi spoločné s mydlom. Novú ponuku vytlačil, odniesol šéfovi, a keď mu ju ukazoval, musel potláčať úškľabok.

Šéf však mal plné ruky inej práce a nič si nevšimol. Na vytlačenej strane urobil niekoľko drobných úprav a s clivým úsmevom ju vrátil Saidovi: „Pošlite to.“

Niečo zo šéfovho výrazu Saida nútilo, aby ho poľutoval. Mrzelo ho, že svoju úlohu neurobil lepšie.

V čase, keď si Saidov klient zo servera sťahoval a potom čítal e-mailovú ponuku, ďaleko v Austrálii v sydneyskej štvrti Surry Hills spala osamelá beloška. Jej manžel odišiel na služobnú cestu do Perthu. Na sebe mala iba jeho dlhé tričko a na prste sobášny prsteň. Trup a ľavú nohu jej zakrývala prikrývka ešte bledšia ako jej líca. Pravú nohu a pravý bok mala odhalené. Na pravom členku v priehlbinke Achillovej šľachy sa skvel namodro vytetovaný malý mytologický vták.

Dom vybavili poplašným zariadením, ale nebolo nastavené. Nainštalovali ho predchádzajúci obyvatelia, ktorým tento dom slúžil ako domov ešte predtým, než sa tunajšie budovy zrekonštruovali a začali ich označovať za honosnú vilovú štvrť. Spiaca žena zapínala poplašné zariadenie iba občas, najmä keď nemala doma manžela, ale túto noc na to zabudla. Spálňové okno, štyri metre nad zemou, nechala nepatrne odchýlené.

V zásuvke nočného stolíka mala poloprázdnu škatuľku s antikoncepčnými pilulkami, ktoré naposledy užila pred troma mesiacmi, keď sa s manželom usilovali vyhnúť počatiu dieťaťa. V zásuvke sa nachádzali aj pasy, šekové knižky, potvrdenky o platbách, mince, kľúče, putá a zopár plátkov žuvacej gumy ešte v papierovom obale.

Dvere šatníka boli otvorené. V spálni tlmene svietila nabíjačka notebooku a bezdrôtového routera, ale za šatníkovými dverami vládla tma hlbšia ako noc. Aj samotné dvere tvorili obdĺžnik tmy – srdce temnoty. A z tej tmy sa vynáral akýsi muž.

Aj on bol tmavý s tmavou pokožkou a tmavými zvlnenými vlasmi. Z tmy sa vyslobodzoval s veľkou námahou, oboma rukami zvieral veraje dvier, akoby prekonával zákon príťažlivosti alebo vzdoroval náporu obrovskej prívalovej vlny. Pri napätí síl nakláňal šiju, potom aj hruď, na ktorej mal rozopnutú spotenú sivohnedú košeľu. Zrazu svoj namáhavý postup prerušil. Rozhliadol sa po izbe. Pozrel na spiacu ženu, zavreté spálňové dvere, otvorený oblok. Zase pozbieral sily a s krajným vypätím vstupoval do izby, onemený ako človek, ktorý sa neskoro v noci ocitol na dlažbe ulice a pokúša sa zbaviť rúk, zvierajúcich mu krk. Teraz ho však za krk nikto nedržal. Muž si iba želal, aby ho nebolo počuť.

Konečne sa vydral z tmavých dvier. Roztrasene klesol na podlahe ako žriebä, ktoré práve prišlo na svet. Vysilený nehybne ležal. Usiloval sa potlačiť v sebe hlasný dych. Postavil sa.

Vystrašene zagúľal očami. Áno, vystrašene, no možno ani nie tak vystrašene. Azda sa nimi iba obzeral okolo seba, zadíval sa na ženu, na posteľ, rozhliadal sa po izbe. Keďže od detstva vyrastal v prostredí, v ktorom mu nezriedka hrozilo nebezpečenstvo, uvedomoval si, aké krehké je ľudské telo, ako málo stačí: chybný úder či výstrel, nesprávny pohyb ostrím noža, chybné zabočenie autom, prítomnosť mikroorganizmov pri stisku ruky, zakašľanie – a z človeka sa stane bezduchá kôpka mäsa. Ak je človek sám, takmer nič neznamená.

Žena spiaca v izbe bola sama. Aj on, stojaci nad ňou, bol sám. Dvere spálne boli zatvorené a oblok otvorený. Rozhodol sa preň. Rýchlo sa cezeň prestrčil a nečujne sa spustil na ulicu.

Kým sa v Austrálii odohrávala táto príhoda, Said na večeru kúpil čerstvý chlieb a zamieril domov. Bol slobodomyseľný muž, už dospelý, ale ešte slobodný. Tak ako v tých dňoch väčšina slobodomyseľných mužov, už dospelých, ale ešte slobodných a so slušným miestom a s dobrým vzdelaním, býval s rodičmi.

Saidova matka sa správala autoritatívne, lebo kedysi pracovala ako učiteľka. Z otca sa už pomaly vytrácali spôsoby univerzitného profesora, ktorým síce ostal, no už dostával iba čiastočný plat, lebo prekročil vek, v ktorom sa oficiálne odchádza do dôchodku, a musel sa uspokojiť s miestom hosťujúceho pedagóga. Saidovi rodičia prevažnú časť života vykonávali vážené profesie, hoci v krajine sa nezaobchádzalo najlepšie s uznávanými odborníkmi. Existenčné zabezpečenie a spoločenské postavenie sa dali dosiahnuť celkom inými pracovnými aktivitami. Said sa im narodil neskoro, až tak neskoro, že jeho matka pokladala za bezočivosť, keď sa jej lekár spytoval, či si nemyslí, že sa ocitla v druhom stave.

Ich malý byt bol v minulosti v peknej budove s honosnou, no už rozpadávajúcou sa fasádou. Dom pochádzal z koloniálnej éry a nachádzal sa v kedysi noblesnej, teraz však preľudnenej obchodnej mestskej štvrti. Príbytok vznikol prehradením pôvodne oveľa väčšieho bytu a pozostával z troch izieb: z dvoch neveľkých spální a z miestnosti, ktorá im slúžila ako obývačka a jedáleň. Prijímali v nej hostí a sledovali televíziu. Ani tretia izba nebola rozmerná, ale mala vysoké obloky a využiteľný, hoci úzky balkón s výhľadom na stromoradie a potom až na bulvár k vyschnutej fontáne, z ktorej kedysi striekala voda a trblietala sa v slnečných lúčoch. Takýto výhľad sa v pokojnejších a blahobytnejších časoch pokladal za istú vymoženosť, ale počas konfliktu, keď sa do tejto časti mesta za hustej paľby guľometov a rakiet prirútili ozbrojenci, bol veľmi nežiaduci, lebo človeku sa zdalo, že hľadí priamo do hlavní strelných zbraní. Poloha je rozhodujúca, hovoria realitní makléri. Geografická poloha je osud, dodávajú historici.

Fasádu domu zakrátko celkom narušila vojna a urýchlila jej rozpad, ktorý prebiehal pomaly už celé desaťročie.

Saidovi rodičia sa zoznámili v tom istom veku, ako keď Said a Nadia nadviazali známosť. Starší pár sa zosobášil z lásky, manželstvo uzavreli muž a žena, ktorí sa predtým nepoznali. Svadbu nezorganizovali ich rodiny, čo v ich kruhoch bolo síce nie neslýchané, ale ešte vždy nie celkom bežné.

Prvý raz sa videli v kine počas prestávky pri premietaní filmu o dômyselnej princeznej. Saidova budúca matka tajne sledovala jeho budúceho otca, ktorý fajčil cigaretu, a ohromovalo ju, ako sa podobá na predstaviteľa hlavnej úlohy vo filme. Podobnosť nebola náhodná. Saidov otec, pôsobiaci dosť nesmelo a intelektuálsky, sa podobne ako väčšina jeho priateľov štylizoval do podoby vtedajších populárnych filmových a hudobných hviezd. Trpel však krátkozrakosťou a to dodávalo jeho osobnosti úprimne zasnený výraz. Pochopiteľne, Saidovu budúcu matku to privádzalo k presvedčeniu, že nielen vyzerá ako filmový hrdina, ale priam ho stelesňuje. Rozhodla sa, že ho osloví.

Postavila sa pred Saidovho budúceho otca a hlučne sa zhovárala s priateľkou, pričom ignorovala predmet svojej túžby. Všimol si ju. Počúval ju. Nazbieral v sebe odvahu a oslovil ju. A tým udrel klinec po hlavičke, ako o tom obaja radi rozprávali, keď v ďalších rokoch spomínali na svoje zoznámenie.

Saidova budúca matka aj otec radi čítali knihy a obaja, každý svojím spôsobom, aj s obľubou o nich diskutovali. Na začiatku vzťahu ich bolo často vidieť, ako sa nenápadne stretávajú v kníhkupectvách. Neskôr po svadbe trávili popoludnia mimo domu spoločným čítaním v kaviarňach a reštauráciách alebo za vhodného počasia na balkóne bytu. On fajčil a ona tvrdila, že nefajčí, ale keď popol na zdanlivo zabudnutej cigarete neskutočne narástol, často mu cigaretu vzala z prstov, jemne ju na popolníku skrátila a predtým, ako mu ju s nehou vrátila, potiahla si z nej dosť odvážne dlhý dúšok.

Keď sa Said zoznámil s Nadiou, kino, v ktorom sa jeho rodičia prvý raz stretli, už dávno nejestvovalo. Podobne sa vytratili kníhkupectvá, ktoré rodičia radi navštevovali, i väčšina obľúbených kaviarní a reštaurácií. Neznamenalo to, že kiná, reštaurácie a kaviarne z mesta celkom vymizli. Iba mnohé z vtedajších už nejestvovali. Kino, na ktoré Saidovi rodičia s takou láskou spomínali, nahradila pasáž s obchodmi, v ktorých sa predávali počítače a ich príslušenstvo. Pasáž sa volala rovnako ako predtým kino. Pasáž i kino patrili tomu istému majiteľovi. Kino bolo kedysi také vychýrené, že sa jeho názvom teraz bežne označovala celá štvrť. Saidov otec a niekedy aj Saidova matka sa prechádzali po pasáži, a keď zazreli novú neónovú reklamu s nápisom niekdajšieho kina, s úsmevom si ho pripomenuli. Niekedy sa pri tejto spomienke aj pri reklame pristavili.

Saidovi rodičia sa až do svadobnej noci neodhodlali na sexuálny styk. Najmä Saidova budúca matka sa pri súloži cítila nepríjemne, ale zároveň k nej pristupovala s toľkou zažiadanosťou, že naliehala, aby si ju do svitania ešte dvakrát zopakovali. V priebehu mnohých rokov sa na vzťahu oboch partnerov nič nemenilo. Stručne povedané, ona bola v posteli nenásytná a on jej zase vždy ochotne poslúžil. Až do Saidovho počatia celé dve desaťročia neprišla do druhého stavu a už sa domnievala, že ani neotehotnie. Sexu sa oddávala bezstarostne a vôbec nemyslela na jeho dôsledky ani na náročnosť, ktorú si vyžaduje starostlivosť o dieťa. Počas prvej polovice manželského života Saidov budúci otec na jej vysiľujúce naliehanie reagoval ako muž, ktorého to príjemne prekvapuje. Keď sa jej zmocňoval odzadu, nahmatávala mu fúzy. Pôsobila naňho živočíšne a ustavične ho dráždila.

Po narodení Saida početnosť sexuálneho styku rodičov výrazne poklesla a postupne sa milovali čoraz menej. Matke sa posúvala maternica, otcovi sa ťažšie udržiavala erekcia. Počas tohto obdobia sa aj on ocitol či musel ocitnúť v úlohe partnera, ktorý sa pokúša sexuálny styk vyvolať. Matka si niekedy lámala hlavu, či sa otec takto správal z úprimnej túžby, zo zvyku alebo jednoducho z ich fyzickej blízkosti. Pokúšala sa na to reagovať čo najlepšie. Napokon otca zradilo vlastné telo prinajmenšom v takej miere ako aj matku.

V poslednom roku ich spoločného života, v tom roku, keď sa Said zoznámil s Nadiou, sa pomilovali iba trikrát. Toľkokrát za celý rok, ako sa intímne spojili počas svadobnej noci. Otec si na matkino naliehanie vždy udržiaval fúzy. A nevymenili si nikdy ani posteľ: takmer vždy sa pri súloži chytali jej záhlavia ako stĺpikov zábradlia.

V miestnosti, ktorú Saidova rodina nazývala obývačkou, bol elegantný čierny teleskop. Saidov otec ho dostal do daru od svojho otca a ten ho zase venoval Saidovi. Keďže Said ešte vždy býval v rodičovskom dome, teleskop naďalej ostal na tom istom pôvodnom mieste. Stál v kúte na trojnožke pod plachetnicou vloženou do sklenej fľaše a plaviacou sa na trojuholníkovej poličke znázorňujúcej more.

Obloha nad mestom bola natoľko znečistená, že sa na nej hviezdy nedali veľmi pozorovať. Za bezoblačných noci po celodennom daždi však Saidov otec niekedy vyniesol teleskop na balkón, kde rodina popíjala zelený čaj, užívala si vánok a striedala sa pri pohľade na telesá, ktoré vysielali svetlo pochádzajúce často z čias dávno predtým, ako sa niekto z troch pozorovateľov narodil. Svetlo z iných storočí, ktoré až teraz prichádzalo na Zem. Saidov otec to nazýval cestovanie časom.

Said v noci po pracovnom dni, keď horko-ťažko zosmolil ponuku svojej agentúry pre spoločnosť vyrábajúcu mydlo, nesústredene prechádzal zrakom trajektóriu, ktorá sa mu zjavovala pod obzorom. V okulári boli obloky, múry a strechy, niekedy nehybné, inokedy rútiace sa neuveriteľnou rýchlosťou.

„Tuším sa díva na mladé dámy,“ poznamenal Saidov otec.

„Správaj sa slušne, Said,“ ozvala sa matka.

„Nuž, je to tvoj syn.“

„Nikdy som na to nepotreboval teleskop.“

„Áno, ty si radšej operoval na kratšiu vzdialenosť.“ Said potriasol hlavou a zahľadel sa nad seba.

„Vidím Mars,“ povedal. A vskutku ho aj videl. Druhú najbližšiu planétu, jej nezreteľný tvar, sfarbenú ako západ slnka po piesočnej búrke.

Said sa narovnal, zdvihol telefón, obrátil ho kamerou na oblohu a hľadel na obrazovku, kde mu aplikácia prezrádzala názvy neznámych nebeských telies. Mars zobrazovala aj podrobnejšie, hoci, prirodzene, bol to dávnejší Mars, zachytený v pamäti tých, čo aplikáciu vytvárali.

Z diaľky doľahol zvuk paľby z automatických zbraní, monotónny rachot, ktorý nebol hlasný, no predsa zreteľne doliehal. Ešte chvíľu všetci sedeli. Potom Saidova matka navrhla, aby sa vrátili dnu.

Said s Nadiou si o týždeň po ďalšej lekcii konečne sadli v bufete na kávu. Vtedy sa jej spýtal na konzervatívny čierny odev, ktorý ju vlastne celkom zahaľoval.

„Ak sa nemodlíš,“ poznamenal stíšeným hlasom, „prečo sa takto obliekaš?“

Sedeli pri stole pre dvoch pri obloku, odkiaľ bol výhľad na hustú pouličnú premávku. Medzi sebou mali položené obrazovkami nadol telefóny, ktoré pripomínali zbrane desperádov, riešiacich sporné otázky.

Usmiala sa. Odpila si. Prehovorila, dolnú časť tváre jej pritom zakrývala šálka.

„Takto si aspoň muži nemôžu zo mňa usierať,“ odvetila.

NADIA ŠKOLÁČKA MALA obľúbený predmet výtvarnú výchovu, hoci sa vyučovala iba raz do týždňa. Sama si nerobila ilúzie, že je obdarovaná mimoriadnym výtvarným talentom. Navštevovala školu, ktorá kládla dôraz na mechanické memorovanie. Vzhľadom na svoju povahu cítila k tomu odpor. Množstvo času počas vyučovania trávila tým, že si na okraj učebníc a zošitov niečo kreslila, a preto sa zväčša nad nimi hrbila, aby pred zrakom učiteľov zakryla ornamenty a miniatúrne zalesnené plochy. Ak ju pri kreslení prichytili, poriadne ju vyhrešili a občas dostala aj úder do zátylku.

Kým Nadia žila v rodičovskom dome, s umením sa stretávala v podobe náboženskej poézie a fotografií posvätných miest, ktoré viseli zarámované na stenách. Nadiina matka i sestra boli pokojné ženy, aj otec sa usiloval tak správať, lebo to pokladal za cnosť, no v situáciách, keď išlo o Nadiu, často vybuchol. Rozčuľovali ho aj ľakali jej pochybnosti a narastajúca neúcta k otázkam viery. V Nadiinom rodičovskom dome sa nevyskytovalo fyzické násilie a rodičia štedro prispievali na dobročinné účely. Vyvolalo v nich vyložené zdesenie, keď im Nadia po skončení univerzity na svoje prekvapenie, lebo to vôbec nemala v úmysle, oznámila, že sa ako nevydatá žena mieni od nich odsťahovať a bývať sama. Jej zámer vyvolal tvrdé slová na oboch stranách. Použili ich otec, ešte väčšmi sestra a azda najväčšmi sama Nadia. Medzi Nadiou a jej blízkymi sa prerušili rodinné zväzky. Všetci štyria to ľutovali až do konca života, no sčasti z tvrdohlavosti, sčasti z nechápavosti sa ich ani jedna strana nepokúšala obnoviť. Koniec koncov, očakávaný pád mesta do priepasti prišiel, ešte skôr než si uvedomili, že už strácajú na to príležitosť.

Nadiine zážitky z prvých mesiacov života osamelej nevydatej ženy boli chvíľami presne také, ba ešte hroznejšie a nebezpečnejšie, než pred akými ju vystríhali rodinní príslušníci. Našla si však prácu v poisťovni a bola odhodlaná svoju situáciu zvládnuť. Napokon sa jej to aj darilo. Prenajala si manzardku v dome istej vdovy, obstarala si gramofón a neveľkú zbierku vinylových platní, vytvorila si v meste okruh slobodomyseľných známych a nadviazala kontakt s diskrétnou a predsudkami nezaťaženou gynekologičkou. Naučila sa v záujme sebaobrany obliekať, správať sa voči agresívnym mužom a policajtom a spoliehala sa na svoj inštinkt, keď sa chcela vyhnúť nepríjemným situáciám alebo z nich vyviaznuť.

Raz popoludní sedela pri písacom stole v poisťovni a prijímala telefonické žiadosti o obnovenie havarijného poistenia motorových vozidiel. Zrazu jej zavolal Said a spytoval sa, či sa nechce s ním stretnúť. Aj na svojom pracovisku sedávala zhrbená tak ako kedysi v škole a bezmyšlienkovite si na okrajoch tlačených písomností kreslila.

Na Nadiin návrh sa stretli v čínskej reštaurácii, hoci tento večer nemali kurz. Rodina, ktorá reštauráciu predtým spravovala, prišla do tohto mesta po druhej svetovej vojne. Jej tri generácie v nej úspešne prosperovali, no nedávno ju predali a vysťahovali sa do Kanady. Ceny jedál ostali na rozumnej výške a ani ich kvalita sa nezhoršila. Na rozdiel od iných čínskych reštaurácií v meste jedálenská časť bola stemnená a pripomínala ópiový brloh. Osvetľovali ju lampáše zdanlivo z papiera a so sviečkami, ale v skutočnosti boli z plastu a blikali v nich elektrické žiarovky v tvare plamienkov.

Nadia prišla do reštaurácie prvá a sledovala, ako Said vstupuje a kráča k jej stolu. V rozžiarených očiach mal ako vždy pobavený, ale nie posmešný výraz, akoby všetko, čo sa deje, vyvolávalo v ňom dobrú náladu. Ona sa takisto cítila pobavene a chcela ho srdečne privítať. Zadržiavala úsmev, lebo vedela, že zakrátko sa usmeje on. Prv ako prišiel k stolu, Said sa naozaj usmial a až vtedy mu úsmev opätovala.

„Celkom sa mi tu páči,“ ukázal okolo seba. „Vyzerá to tu tajuplne. Akoby sme sa ocitli niekde inde. No... nie hocikde inde, ale ani doma nie.“

„Už si bol niekedy v zahraničí?“

Zavrtel hlavou. „Rád by som však niekam odcestoval.“

„Aj ja.“

„Kam sa túžiš dostať?“

Chvíľu si ho premeriavala. „Na Kubu.“

„Na Kubu? A prečo?“

„Neviem. Predstavujem si pri nej hudbu, krásne staré budovy a more.“

„To je skvelý nápad.“

„A ty? Kam by si sa vybral ty? Povedz konkrétnu krajinu.“

„Do Čile.“

„Takže obaja chceme ísť do Latinskej Ameriky.“

Said vyceril zuby. „Púšť Atacama. Na nej je veľmi suchý a veľmi čistý vzduch, keďže tam žije naozaj málo ľudí. Takmer sa tam nestretneme s umelým osvetlením. Človek leží horeznačky, hľadí nad seba a vidí Mliečnu cestu. Jej hviezdy pripomínajú kvapky mlieka. A pomaly sa pohybujú. Lebo aj Zem sa pohybuje. Vyvoláva to pocit, že vo vesmíre ležíme na obrovskej krútiacej sa guli.“

Nadia sa zahľadela na jeho črty. V tej chvíli ich prenikal údiv a Said napriek strnisku pôsobil chlapčensky. Zaujal ju ako osobitý typ muža. Zvláštny a príťažlivý.

Pristúpil k nim čašník s otázkou, čím im môže poslúžiť. Na pitie si neobjednali limonádu, radšej sa rozhodli pre čaj a vodu, a keď im priniesli jedlo, ani jeden sa nerozhodol jesť paličkami, lebo obaja sa aspoň na verejnosti väčšmi spoliehali na zručnosť konzumovať s príborom. Napriek počiatočnej neohrabanosti či skôr skrývanej plachosti sa celkom ľahko pustili do rozhovoru, čo sa pri prvom takomto rande vždy pokladá za istú úľavu. Rozprávali sa potichu, aby nevyvolali pozornosť okolitých hostí. Navečerali sa až prirýchlo.

Vzápätí sa ocitli pred problémom, ktorému v meste čelili všetci mladí ľudia, čo sa v neskoršom večernom čase chceli naďalej venovať vzájomnej spoločnosti. Počas dňa boli k dispozícii parky, kampusy, reštaurácie a kaviarne. Po večeri, ak sa dvojica nemohla stretnúť v domácom prostredí, kde sa cítila bezpečne a mohla si dovoliť, čo chcela, alebo ak nemala k dispozícii auto, ostávalo iba málo možností, ako stretnutie predĺžiť. Saidova rodina síce vlastnila auto, ale momentálne bolo v oprave, a preto na večeru prišiel na skútri. Nadia mala prenajatý byt, no z viacerých hľadísk bolo zložité prijímať pánske návštevy.

Napriek tomu sa rozhodla, že Saida do bytu pozve. Navrhla mu, aby k nej prišiel. Prekvapilo ho to a krajne vzrušilo.

„Rada by som ti vopred povedala, že medzi nami sa nič neodohrá,“ vysvetľovala. „Pozývam ťa k sebe, no to ešte neznamená, že túžim, aby si ma oblápal.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana