Mary C. Neal

7 LESSONS FROM HEAVEN

Text copyright © 2017 by Mary C. Neal

Translation © 2018 by Štefan Kočiš

Cover design © Men In Tie, s. r. o.

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6433-5

Túto knihu venujem Bohu,

ktorý nás miluje väčšmi,

než si vieme predstaviť.

Soli Deo Gloria

Úvod

TOTO MENÍ VŠETKO

„Milovať Boha je najsilnejší príbeh lásky;

hľadať ho je najväčšie dobrodružstvo;

nájsť Boha, to je to najväčšie,

čo človek môže dosiahnuť.“

RAPHAEL SIMON

Môj príbeh sa začína na vrchole vodopádu v Južnej Amerike v zlomku sekundy, keď si uvedomíte, čo vás čaká, no je už neskoro, aby ste to mohli zmeniť. Sedela som v kajaku, pozerala som dolu a vedela som, že mám problém. Vedela som, že tam dolu sa ocitnem vo víre, no vedela som aj to, že sa z neho dostanem – vždy sa mi to podarilo.

Tentoraz to bolo iné. Po dopade do víriacej vody som sa ponorila asi do dvojmetrovej hĺbky, pričom sa špica kajaka zasekla medzi dve skaly na dne rieky.

Vynaložila som všetku silu, aby som kajak uvoľnila, no ani sa nepohol. Silný prúd vody mi tlačil hlavu na predný kryt. Všetky moje pokusy o uvoľnenie boli márne a vedela som, že ak sa niečo nestane, ak mi nikto nepomôže, utopím sa.

Vtom sa stalo čosi, čo ma prekvapilo. Čas sa spomalil a napriek tomu, že som si uvedomovala svoj osud, vnímala som vírenie vody okolo seba, zrazu som sa cítila uvoľnene, zmocnil sa ma pokoj, dokonca pocit nádeje. V tej chvíli som sa začala modliť slovami, ktoré sa ku mne dostali odkiaľsi zvonka. Bože, nech sa stane tvoja vôľa. Nie moja, ale tvoja.

Neviem to isto, ale kdesi hlboko v srdci verím, že práve vtedy sa začala moja cesta do neba.

Poviem to hneď na začiatku, aby ste vedeli, že sama seba nepokladám za niečo výnimočné. Bola som vtedy – a som aj teraz – naozaj celkom obyčajná žena. No to, čo sa stalo potom, keď sa mi do pľúc dostala voda, bolo naozaj zvláštne. Prežila som pozoruhodný zážitok na prahu smrti, počas ktorého som videla neopísateľnú krásu neba, pocítila som nesmierny súcit Ježiša Krista, stretla som anjelov a ponorila sa do čistej Božej lásky.

Viem, že sú to závažné slová – neskôr ich podrobne vysvetlím –, no verte, že najväčšmi to všetko prekvapilo mňa.

Som lekárka, chirurgička a roky medicínskeho štúdia i praxe ma naučili byť skeptickou voči čomukoľvek, čo prekračuje hranice vedy. Odmietala som akceptovať čokoľvek, čo sa nedalo zmerať, overiť či preskúmať röntgenom. Preto som celé mesiace po tejto nehode a nasledujúcich nadprirodzených skúsenostiach zúfalo hľadala prijateľné vedecké vysvetlenie toho, čo som zažila.

Nenašla som ho. Po dlhom pátraní som dospela k nepopierateľnému záveru, že väčšina z toho, čo som zažila, ďaleko presahuje oblasť medicíny a vedy.

No ešte vždy som váhala. Môžete to nazvať pýchou alebo profesionálnym skepticizmom. Môžete si myslieť, že som odmietala robiť to, čo odo mňa žiadal Boh. Nech to už pomenujete hocijako, roky mi trvalo, kým som prelomila vlastný vzdor a začala som verejne hovoriť o svojom zážitku. Lebo v nebi som dostala úlohu – mala som o svojom zážitku rozprávať druhým. Túto úlohu zvyčajne nazývam poslanie – poverenie nebies, veľké, dôležité. Keď som sa konečne naň podujala, napísala som knihu Výlet do neba, Ikar, 2012 (To Heaven and Back), kde som všetko opísala najlepšie, ako som vtedy vedela.

Isto tušíte, že duchovné či nebeské zážitky sa opisujú veľmi ťažko. Často som počula ľudí, ktorí po zážitku na prahu smrti hovorili: Na opísanie nebeskej krásy pozemské slová jednoducho nestačia. Nepomáhajú ani transcendentné slová v jazyku. Je to preto, lebo nebo nám prináša viac vnemov a prežívame ich intenzívnejšie. Radikálne sa líši aj naše vnímanie času a priestoru od spôsobu, akým ich prežívame a chápeme na Zemi.

Výsledkom je, že veľa svojich opisov v knihe Výlet do neba teraz vnímam ako neprimerané, nedokonalé. S rozpakmi sa musím priznať, že knihu som napísala hlavne preto, aby som sa zbavila povinnosti a mohla sa venovať ďalším úlohám.

No pochopila som, ako sa mi to stáva často, že Božie plány siahajú ďalej ako moje. Naskytla sa mi príležitosť rozprávať o svojom príbehu po celom svete, pred tisíckami ľudí som hovorila o živote, o smrti, o duchovných zážitkoch a zázrakoch. Zároveň som si vypočula stovky zážitkov na prahu smrti, príbehy o duchovných návštevách v sne, o božských zásahoch a zázrakoch. Prelievala som slzy s mnohými ľuďmi, ktorí žialili nad stratou blízkeho človeka. A zakaždým, keď som im porozprávala svoj príbeh, som si znova uvedomila, že môžem povedať oveľa viac, môžem im lepšie pomôcť.

Kamkoľvek prídem, všade počujem tie isté otázky: Môžete opísať podrobnosti toho, čo ste videli? Smútim za svojím milovaným – čo mi poradíte, čo by mi prinieslo útechu a nádej? Čo ste sa dozvedeli, čo ste počuli v nebi? Naozaj existujú anjeli? Je váš terajší život odlišný?

Viem, že nadišiel čas odpovedať na tieto otázky nielen preto, aby som čo najlepšie splnila svoju úlohu, ale aby som pri jej plnení využila čo najviac vedeckého poznania, viery i životnej skúsenosti. A čo je najdôležitejšie – aby som vysvetlila, prečo je to dôležité pre druhých.

Napríklad pre vás. Preto píšem túto knihu.

Ak ste nečítali moju knihu Výlet do neba, nič to, na nasledujúcich stranách vám priblížim, čo sa stalo. Nebudem opakovať všetky podrobnosti, no dozviete sa dosť, aby ste v tom mali jasno. Ak ste moju prvú knihu čítali, rýchlo prídete na to, že táto kniha je iná.

Vo Výlete do neba som sa sústredila na to, čo sa stalo. Začala som detstvom, sledovala som vývin svojej viery počas štúdia na strednej škole až do čias, keď som pracovala na ortopédii v Jackson Hole (štát Wyoming). Opísala som splavovanie rieky v Čile, ako som sa takmer utopila a ako som sa po zážitku na prahu smrti zotavila. Porozprávala som aj o smrti svojho syna i o tom, aké to je – prežiť takú stratu po všetkom, čo som predtým zažila.

Sedem poučení sa sústreďuje na otázku: Čo teraz? Akú zmenu mi do života priniesol zážitok na prahu smrti? A, čo je ešte dôležitejšie, aký rozdiel by mohol priniesť do vášho života? Ako vám môj zážitok môže pomôcť pri radostnejšom napĺňaní vášho života?

V prvej časti sa v krátkosti vraciam k svojmu príbehu – nechcem, aby ste sa cítili ochudobnení, ak ste prvú knihu nečítali. Dopĺňam ho niektorými prvkami z cesty do neba vrátane podrobností o tom, čo som videla a cítila a, čo je dôležitejšie, verne opakujem dva rozhovory s Ježišom Kristom. Počas oboch som cítila bezpodmienečnú lásku, súcit a dobrosrdečnosť. Dozvedela som sa aj o živote v nebi a odpúšťaní.

Do tejto svojej knihy som vložila sedem právd či poučení, ktoré som si priniesla z neba. Ukážem vám nielen to, že život prekračuje hranice vedy, ale že sme duchovné bytosti a obývame svet plný anjelov s množstvom zázrakov. Pri skúmaní a rozpoznávaní Božieho plánu vás oboznámim s krásou, ktorá pramení zo všetkého okolo nás, a ukážem vám, ako môžete žiť radostný život aj po strate.

V druhej časti prinášam praktický, životom overený spôsob, ako žiť inak – ako žiť s vedomím nádherných právd o nebi. Nazývam to život s absolútnou dôverou. Mám tým na mysli, že nikto nás nemusí viesť k nádeji či presviedčať, že Božie prisľúbenia sú pravdivé. V skutočnosti nás Boh volá, aby sme mu absolútne dôverovali, aby sme mu zverili svoj život teraz a navždy.

Keď zmeníte nádej na absolútnu dôveru, úplne sa vám zmenia pocity, myslenie i viera. Navyše vás to privedie k tomu, čo väčšina z nás vždy chcela – k životu plnému radosti. Pokúšame sa k nemu dostať cestami, ktoré nikam nevedú. V poslednej kapitole vám ukážem, ako vytrvať v dôvere a prečo život s absolútnou dôverou vedie k splneniu sľubu o radostnom živote.

Skvelá správa je, že život s absolútnou dôverou nie je iba pre tých, čo navštívili nebo. Zaslúži si ho každý a verím, že Boh chce zmeniť náš každodenný život: to, ako prijímame úspechy, ako riešime problémy, ako sa vyrovnávame so smrťou blízkeho človeka, ako pristupujeme k práci, ako komunikujeme s ľuďmi okolo seba, ako ideme za svojimi snami. Ukážem vám, ako to môžete zmeniť.

Môžu sa na tejto ceste vyskytnúť prekážky? Samozrejme, môžu a budem o nich hovoriť otvorene. Keď to všetko budeme na nasledujúcich stranách skúmať, mojím najhlbším želaním je, aby ste na tejto ceste postupovali s vedomím toho, čo ja už poznám – celý čas, bez prestania žijeme v Božom náručí. Ja to už viem. Nikdy nie sme sami. Nikdy nie sme takí malí, aby nás Boh prestal bezpodmienečne a milovať.

Keď budete čítať tieto slová, pokúste sa otvoriť srdce možnosti, že Boh chce použiť môj príbeh na to, aby lúčom svojej lásky ožiaril najtmavšie miesta vo vašej duši a ukázal vám, ako prijať pokojný, zmysluplný a radostnejší život, než ste si predstavovali.

Ak mi moja cesta z dna rieky do výšok neba niečo odhalila, tak je to poznanie, že Boh nie je len reálny a prítomný v našom svete, ale že pozná po mene každého z nás, miluje každého, akoby bol jediným človekom na Zemi, a pre každého má plán, ktorý je dôležitejší a užitočnejší než čokoľvek, čo by nám samým v najdivších predstavách mohlo zísť na um.

Dúfam, že obrátite stranu.

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola

RIEKA SMRTI, RIEKA ŽIVOTA

„Smrť nie je koniec života,

je to začiatok nekonečnej cesty.“

DEBASISH MRIDHA

Dobrí priatelia, slnko a krásna príroda – to januárové ráno roku 1999 sa začalo s rovnako vzrušeným očakávaním, aké som prežívala na nespočetných predchádzajúcich kajakárskych dobrodružstvách s manželom Billom. Bol to náš posledný deň pred návratom do Spojených štátov a zároveň aj deň manželových narodenín. Chystali sme sa to osláviť plavbou v odľahlej časti Čile na zriedka splavovanom úseku horného toku rieky Fuy, známom veľkým množstvom vodopádov. Vedeli sme, že trojaž päťmetrové vodopády sú náročné, no boli sme s manželom skúsení kajakári a takéto vodopády pre nás nepredstavovali zvláštne riziko.

Spolu s nami mal do kajakov nasadnúť profesionálny sprievodca Tom, ktorý sprevádzal kajakárov na takýchto výletoch v Čile už vyše dvadsať rokov. Mali sa pridať aj jeho dvaja dospelí synovia Cad a Kenneth, Kennethova manželka Anne, ako aj niekoľko ďalších klientov.

Tento úsek rieky Fuy si vyžaduje plné sústredenie a dokonalú organizáciu. Je to preto, lebo ide o odľahlú časť krajiny a rieka je na mnohých miestach po oboch stranách zovretá strmými brehmi husto porastenými bambusom. Na breh sa nedá dostať mimo vopred určeného miesta. Keď sa pustíte dolu prúdom, už sa nemôžete vrátiť.

Keď sa Bill ráno zobudil s nečakanými bolesťami chrbta, urobil ťažké rozhodnutie, ktorým nás všetkých sklamal – dnes s nami nepôjde. Vyložil nás pri rieke, dal mi svoju jasnočervenú záchrannú vestu, pobozkal ma a povedal mi, aby som si dávala pozor. Rozhodol sa, že si nájde niekde miesto na slnku, bude si čítať a na konci dňa príde po nás na miesto, kde pristaneme. Bez Billa som sa cítila čudne, ale už som sa nevedela dočkať, kedy vyrazíme.

Len čo sa naša skupina odrazila od brehu, vyveslovala som zo spätného prúdu a sebavedome som zamierila priamo do prúdu. Netušili sme, aké nešťastie na nás čaká už o niekoľko minút.

Pred nami boli dva vodopády. Nasmerovala som kajak k menšiemu – naša skupina sa zhodla, že je bezpečnejší. Keď som sa však k nemu priblížila, zazrela som ďalší kajak, ktorý uviazol na skalách priečne nad jeho vrcholom. Silný prúd ma unášal priamo naň. Musela som konať rýchlo.

Nemala som inú možnosť, ako sa zrážke vyhnúť, preto som sa dala unášať prúdom k väčšiemu vodopádu. Uvedomila som si, že to bude ťažké. Keď som sa ocitla na vrchole vodopádu, dolu som zazrela obrovské spenené vodné víry. V zlomku sekundy som si predstavila, čo ma čaká a neminie…

Keď spadnem dolu, obráti ma to hlavou nadol. Vodné víry mi zabránia otočiť sa, budem sa musieť uvoľniť z neoprénového krytu a dostať sa z kajaka von. Voda pod vodopádom bude mnou zmietať a ja budem zo všetkých síl bojovať, aby som sa dostala na povrch. Keď sa mi to podarí, nadýchnem sa, budem plávať k brehu a začnem zhľadávať všetko, čo mi vzala voda. Väčšina kajakárov to isto zažila aspoň raz. Na všetko som sa pripravila.

No moje predpoklady sa nenaplnili.

Po dopade do spenenej vody som sa ponorila hlboko pod hladinu. Predná časť kajaka sa zakliesnila v nejakej prekážke na dne a ostala som na mieste. Neotočila som sa hlavou nadol a namiesto toho, aby som sa rýchlo odrazila smerom ku hladine, bola som uväznená asi dva metre pod vodou.

Márne som sa pokúšala uvoľniť kajak. Potom som sa snažila dostať z neho von. No ťarcha vody a sila prúdu ma pritlačili k prednej časti kajaka. Nemala som zásobu vzduchu a nijaký čas nazvyš. Bez ohľadu na vynaložené úsilie, moja snaha vyslobodiť sa vyznela smiešne.

Vtedy mi začalo dochádzať, čo sa naozaj stane. Utopím sa.

ODCHOD Z TELA

Vždy som si predstavovala, že smrť utopením musí byť strašná, a teraz som si uvedomila, že namiesto toho, aby som prežívala hrôzu, cítila som pokoj. Nevnímala som nedostatok vzduchu ani strach a nezmocnila sa ma panika. Začala som sa pokojne modliť. Zvláštne bolo, že som Boha neprosila, aby ma zachránil. Namiesto toho som sa modlila: „Bože nech sa stane tvoja vôľa.“

Neznamenalo to, že sa vzdávam. Bolo to skôr akési aktívne obrátenie k Bohu. Preto často hovorím, že Boh mi nevzal budúcnosť – odovzdala som mu ju dobrovoľne sama.

Vo chvíli, keď som svoju budúcnosť zverila Bohu, zmocnil sa ma fyzický pocit, že ma drží v náručí Ježiš a utešuje ma. Nebolo to nič abstraktné, ako keď dostanete pohľadnicu s blahoželaním. Jeho objatie som cítila tak hmatateľne ako dotyk vnútra kajaka na nohách alebo tlak vody na tele.

Ako som napísala vo Výlete do neba, Ježiš ma v tej chvíli uistil, že všetko je tak, ako má byť, manželovi ani deťom sa nič nestane, budú žiť bez ohľadu na to, či ja budem žiť alebo zomriem. Cítila som to, akoby mi Ježiš priamo do duše vlieval bezhraničnú lásku, súcit a milosrdenstvo.

Akoby sa zastavil čas. Cítila som, ako sa môj duch rozširuje a stáva sa súčasťou všetkého okolo mňa. Cítila som sa spojená so všetkým. Keby bol čas v tej chvíli skončil, bola by som viac než spokojná. Bol však pri mne Ježiš. Práve vtedy mi láskyplne ukázal príbeh môjho života a pripomenul mi krásu skrytú vo všetkých udalostiach. (K prehľadu života sa ešte vrátim.)

Zatiaľ čo ja som sa vyhrievala v bezhraničnej Ježišovej láske, priatelia sa dovtípili, že som ostala pod vodopádom. Zúfalo sa ma pokúšali zachrániť, no nešlo to.

Zdalo sa mi, že zomieranie trvá veľmi dlho, a hoci som nemala tušenie, ako sa ma snažia zachrániť, cítila som, ako ma silný prúd vody vytrhol cez prednú časť kajaka. Vodné víry mi strhli z hlavy prilbu aj záchrannú vestu. Kolená som mala zohnuté opačne smerom dopredu, praskali mi kosti, trhali sa väzivá. Bolesť som však necítila.

Keď som opúšťala kajak, cítila som aj čosi iné – Ježiš ma prestal objímať a môj duch sa pomaly oddeľoval od tela. Konečné oddelenie som pocítila ako slabé prasknutie. Bolo to bezbolestné, jemné a krásne. Nebolo to tak, že by som v jednej chvíli bola pri vedomí a potom ho stratila. V skutočnosti som si všetko uvedomovala a potom sa mi vedomie ešte rozšírilo. Bolo jasnejšie a intenzívnejšie, mala som najintenzívnejší pocit života, aký som dovtedy nepoznala.

Telo mi konečne silný prúd vody vyhodil z kajaka a teraz ho unášal, narážalo na dno a niekoľkokrát sa prekrútilo. Na to sa nepamätám. Pamätám sa však, ako som elegantne vystúpila nad vodu. Akoby ma z vody vytiahli žiarivé lúče slnka. S pocitom slobody a ľahkosti som sledovala, ako mi z vystretých rúk steká voda… A napokon som pozrela na scénu pod sebou.

Nebála som sa. Pri dokonale prítomnej Božej láske nezostal priestor na strach.

Keď som sa vznášala nad riekou, privítala ma skupina zvláštnych bytostí. Mohla by som ich nazvať ľuďmi, duchmi, anjelmi alebo spriaznenými dušami. No tieto slová znamenajú pre každého niečo iné, preto naozaj neviem, ako ich pomenovať. Môžem však povedať, že som s istotou vedela, že ma poznajú a milujú, odkedy existujem, a že rovnako ich poznám a milujem aj ja. Verím, že keby som sa bola na tento uvítací výbor pozrela pozornejšie, v každom by som bola rozpoznala niekoho, kto bol v mojom živote dôležitý bez ohľadu na to, či som ho počas života na Zemi poznala alebo nie. Mohol to byť napríklad prastarý rodič, ktorý zomrel dávno pred mojím narodením.

No bolo tam ešte niečo dôležité. Tie bytosti žiarili oslnivou Božou láskou. V tej chvíli som bez najmenšej pochybnosti vedela, že ich poslal Boh, aby ma utešovali, chránili a sprevádzali. V ich prítomnosti som cítila bezpodmienečnú Božiu lásku tak, ako si to na Zemi nevieme predstaviť. Naplnil ma nevýslovný pokoj a radosť, popri ktorých život na Zemi vyzeral úboho, ako čosi bezvýznamné a nelákavé.

Premohol ma pocit, že som sa konečne vrátila domov.

VÝSTUP DO NEBA

Ešte stále som neopustila Zem. Ešte nie. Tešila som sa zo svojej novej existencie, no stále som sledovala, čo sa deje podo mnou. Vošla som do sveta, kde som čas a priestor vnímala inak. Minulosť, prítomnosť a budúcnosť akoby splynuli do jednej reality. Mala som pocit, že som v inom priestore, no zároveň som sa mohla pozerať dolu na rieku.

Pod vodou som vtedy bola už takmer tridsať minút.

Z vody sa vynorila moja červená záchranná vesta – spozoroval ju Tomov osemnásťročný syn Chad a skočil po ňu. Keď plával naspäť k brehu, nohami do čohosi narazil. Bolo to moje telo. Pokojne som sledovala, ako ma chytil za zápästie a ťahal z vody moje telo bez života.

Keď som potom pozorovala, ako ma priatelia oživovali, dospela som k záveru, že určite som mŕtva. Napodiv to vo mne nevyvolalo obavy či smútok – jednoducho som to vzala na vedomie. Istá kajakárka prehovárala priateľov, aby prestali. Varovala ich, že ak sa im to podarí, budú zo mňa mať iba „živú mŕtvolu“. Jeden z prítomných to chcel všetko nafilmovať. Ďalší spanikáril a vybehol hore do kopca, aby to všetko nevidel odtiaľ.

Priatelia boli oživovaním priam posadnutí, no ja som bola pokojná. Myslela som na to, aký úžasný, bohatý život som prežila v tomto tele. Život plný príležitostí dobrodružstva a rastu. Mala som milujúceho manžela a štyri krásne deti, ktoré mi dali oveľa viac, než by som si dokázala predstaviť. Mala som skvelú rodinu, dobrých priateľov a zmysluplnú prácu. Mala som rada ľudí a ľudia mi lásku opätovali. No keď som sledovala udalosti na brehu, s istotou som cítila, že som už doma a môj život v tomto tele sa skončil.

A – celkom úprimne – nechcela som sa vrátiť. Musím sa priznať, že dnes ma moja neochota trochu mrzí pri pomyslení, koľko žiaľu by som tým spôsobila rodine. No pochopíte ma, keď si uvedomíte, čo som v tých chvíľach prežívala – zakúsila som chuť nášho skutočného domova v Božej láske.

Pod jej priamym vplyvom som sa poďakovala za svoj doterajší životu, potichu som sa s ním rozlúčila a od brehu rieky som sa obrátila smerom k nebu.

Spolu so sprievodcami som sa začala blížiť k vchodu do veľkej kupolovitej budovy, ktorú som vnímala ako miesto, odkiaľ niet návratu. Pri tomto postupe sme navzájom komunikovali bez slov a hýbali sme sa bez toho, aby sme chodili. Netvorili sme slová ústami, no komunikácia bola jasná. Počula som ju v angličtine, v mojom rodnom jazyku, no bolo to, akoby sa slová v základnom tvare posielali od jednej osoby k druhej, bol to iba prenos energie a významu.

Cestovanie nebolo rýchle, ale pohybovali sme sa ladne, bez námahy. Ani neviem, či som mala chodidlá, nenapadlo mi, aby som sa pozrela. Pohybovali sme sa po akomsi fyzickom povrchu – vyzeralo to ako pevný povrch, no existoval uprostred ničoho. Nejasné okraje cesty, ako aj priestor nad cestou a pod ňou sa strácali vo vesmíre. Táto cesta bez začiatku a konca bola neopísateľne krásna.

Vždy na mňa hlboko pôsobili farby prírody, vône kvetov a stromov, preto ma neprekvapilo, keď som ich vnímala aj teraz. Keď som sa pozrela pozornejšie, zdalo sa mi, že cesta je pretkaná všetkými farbami dúhy, niektoré farby som dokonca nikdy predtým nevidela. Na kraji cesty sa zjavili nekonečne rozmanité tvary kvetov a celú ma prenikla ich úžasná vôňa. Zoradenie a sviežosť farieb, jemnosť kvetov a vábenie vôní bolo oveľa intenzívnejšie než čokoľvek, čo som zažila na Zemi. Všetko som nielen videla a vnímala, ale aj počula, cítila a takpovediac ochutnávala. Zmysly sa mi vyostrili, všetko som prežívala a chápala.

Samozrejme, uvedomujem si, že ťažko sa dá vytvoriť nejaká predstava na základe tohto opisu, no sama som sa cítila súčasťou tejto krásy a ona bola súčasťou mňa. Nad tým všetkým sa vznášala a všetkým prenikala hmatateľná, dokonalá, neochvejná Božia láska. Silnejšia, ako som kedy chápala či zažila. Ani teraz ju nedokážem opísať slovami. Nechcela som sa od nej vzdialiť.

NA PRAHU NEBA

Chcela som odísť, no hlboko podo mnou Tom, Kenneth a Chad robili na brehu rieky všetko pre to, aby zmarili moje úmysly. Kým ma Tom oživoval, počula som, ako ma Chad úpenlivo prosí, aby som sa vrátila a nadýchla sa. Keď som počula, ako naliehavo mi hovorí „nadýchni sa“, pozrela som naňho a ohromil ma zúfalý výraz na jeho tvári. Premohol ma súcit, vrátila som sa k svojmu telu, ľahla som si doň, nadýchla sa a okamžite som sa vrátila k svojim spoločníkom na ceste do neba.

Potom som opäť počula Chadove slová: „Tak poď! Viem, že si ešte tu. Dýchaj! Nadýchni sa ešte raz!“ Prinútilo ma to znova sa vrátiť a nadýchnuť sa. Počas výstupu nahor sa môj návrat do tela spojený s nádychom niekoľkokrát opakoval. No zakaždým, keď som sa vrátila na Zem, postup do neba sa spomalil.

Moji sprievodcovia mi to nevyčítali, nesúrili ma, chápali ma a stále z nich ku mne prúdila iba láska. Napokon sme predsa len prišli ku klenutému prahu veľkej kupolovitej budovy.

Bola taká veľká, že som nevidela jej kraje, podobne ako ani okraje cesty, po ktorej sme kráčali. Vyzerala ako pevná konštrukcia, hoci som sa jej nikdy nedotkla ani som sa o ňu neoprela.

Keď som stála pod klenutým vchodom, obzrela som sa dookola. Bol vysoký, nie veľmi široký a asi tri metre dlhý. Stála som tam s jedným sprievodcom, ostatní sa zhromaždili okolo nás. Zdalo sa, že klenutá chodba je postavená z veľkých blokov spojených vláknami Božej lásky. Ako všetko ostatné, aj budova žiarila, no neoslepovala nás, nebolo vidieť ani tiene. Kladiem si otázku, či to nebola príslovečná nebeská brána. Hoci sa nezdalo, že by stavebné bloky boli z perál, viem si predstaviť, že niekto by mohol túto analógiu použiť na opísanie trblietavého žiarivého svetla prúdiaceho z každého bloku, zo jeho samej podstaty.

Keď som sa pozrela ďalej dovnútra budovy, videla som veľa bytostí zabratých do rozličných činností. Bolo ich tam veľmi veľa, nedali sa spočítať, pohybovali sa rôznymi smermi, vchádzali dnu a odchádzali do iných budov. Videla som nebeský Jeruzalem, o ktorom sa píše v Biblii? Možno. Aj ostatné budovy čneli vysoko a pôsobili étericky ako táto kupolovitá budova. Aj z ich jadra vyžarovala láska.

Mala som dojem, že väčšinou to boli ľudia, hoci niektorí mi pripadali ako anjeli. Neviem vysvetliť ten dojem a neviem určiť rozdiel medzi nimi, no zdalo sa mi, že anjeli boli väčší a vznešenejší. Netušila som, čo všetci robili. Možno som videla „myriady anjelov na slávnostnom zhromaždení“, ako sa píše v Liste Hebrejom (12, 22,)*, lebo si pamätám že ich čistá radosť vytvárala krásne melodické brumendo. Podobne ako moji sprievodcovia aj títo „ľudia“ na mňa pôsobili ako nestarnúce, zdravé, silné bytosti, plné života. Stála som tam a sledovala som ich s úctou a údivom.

Prešli hodiny, aspoň sa mi to zdalo, a počas nich som prežívala hlboký pocit univerzálneho poznania. Konečne všetko dávalo zmysel. Stačilo, aby som si spomenula na nejakú otázku alebo tému a bez ohľadu na jej zložitosť, okamžite som pochopila odpoveď. A nielenže som ju pochopila, zároveň mi bol jasný základ, z ktorého vychádzala. Dokázala som sledovať zložitosť vesmíru, navyše som chápala, ako funguje.

Na väčšinu svojich otázok sa už nepamätám, ani na odpovede, a nevrátila som sa s poznaním kvantovej fyziky, no pamätám sa, ako som vnímala, že všetko je logické, navzájom prepojené a božsky usporiadané. Je naozaj pravda, že všetci sme spojení a tvoríme jedno telo. A predovšetkým som si zachovala hlboké pochopenie pravdy o Božích prisľúbeniach, ktoré nás vedú k radosti.

Čosi však spôsobilo, že som sa vrátila na Zem.

ZOSTAŤ ALEBO ODÍSŤ

V konečnom dôsledku ma naspäť priviedlo úpenlivé naliehanie Chada alebo úsilie niekoho iného. Myslím, že to bola Božia vôľa. Napriek radosti z toho, že som doma, sprievodcovia mi povedali, že môj čas ešte neprišiel. Údajne mám na Zemi vykonať ešte veľa práce a musím sa vrátiť do tela. Ubezpečovala som ich, podobne ako Ježiš ubezpečoval mňa, že všetko bude v poriadku, ak tam zostanem, no boli neúprosní. Aby ma presvedčili, začali mi rozprávať o práci, ktorá ma čaká.

Jedna z najsmutnejších udalostí, o ktorej sa zmienili, súvisela s budúcou smrťou môjho najstaršieho syna. Povedali mi, že Willie – vtedy mal iba deväť rokov – „čoskoro“ zomrie a vďaka svojmu zážitku na prahu smrti budem pomáhať druhým, aby videli krásu jeho života a jeho smrti. Neprekvapilo ma to, lebo Willie mi už pred viacerými rokmi hovorieval, že zomrie mladý, a teraz verím, že ma tým pripravoval, aby som bez paniky dokázala vypočuť, čo mi teraz oznamovali bytosti v nebi.

„Ale prečo?“ pýtala som sa so zlomeným srdcom. „Prečo môj syn? A prečo tak skoro?“

Okamžite sa mi premietol prehľad môjho života, ktorý mi pripomenul Ježišov sľub – vždy môžem rátať s Božou láskou, dôverovať, že jeho plán pre každú osobu a pre celý svet je plán nádeje.

Vtedy ma sprievodcovia začali viesť tou cestou nadol k môjmu bezduchému telu ležiacemu na mokrých, skalnatých brehoch rieky Fuy.

* Všetky citácie z Biblie v slovenskom preklade sú použité z vydania Sväté písmo Starého i Nového zákona, vydal Spolok svätého Vojtecha, Trnava 1998.

2.  kapitola

NADČASOVÝ POHĽAD NA MÔJ ŽIVOT

„Hodiny sú vyrobené pre človeka,

nie človek pre hodiny.“

FRANÇOIS RABELAIS

Od narodenia som vnímala, ako čas beží lineárne z minulosti k prítomnosti a ďalej do budúcnosti. Ako väčšina ľudí aj ja som v čase orientovaná lineárne, plánujem si ho a spolieham sa na hodinky, podľa ktorých si organizujem rušný život. Takýto prístup mi vždy poskytoval pocit, že čas mám pod kontrolou, a pomáhal mi pri tvorbe mapy na ceste k plánovanej budúcnosti.

Čas bol komoditou, ktorú môžeme užívať, míňať, plánovať a šetriť. Občas sa mi zdalo, akoby som v hlave mala nejaký časomer.

Samozrejme, nie doslova, ale sekundy neprestajne bežia, rovnako ako po odštartovaní pretekov. Niekedy to pomáha, napríklad pri plánovaní postupu počas operácie, keď často rozhoduje správne načasovanie a s ním spojená efektívnosť, no inokedy môže zmariť zážitok prítomnej chvíle.

Jeden… dva… tri… Je to priam telesný pocit.

Ak ste takí ako ja, predpokladám, že vnútri už analyzujete môj príbeh z hľadiska času a podvedome si ho overujete.

Koľko minút bola v kajaku, kým sa začala topiť? Ako dlho sa rozprávala s nebeskými bytosťami? Bude to sedieť, keď to porovnáme?

V nebi to však tak nefunguje. Cesta do neba a späť mi obrátila chápanie času naruby. Čas, ako som ho poznala, prestal existovať v okamihu, keď som prešla z pozemského života do ďalšieho. To, čo som dovtedy rátala v sekundách, minútach, hodinách či rokoch – všetko na jednej priamke z minulosti do budúcnosti – sa zmenilo.

Vnímala som to skôr ako obrovskú sieť, kde čas a priestor boli spojené. Odmeriavať čas už nemalo zmysel. Akoby sa všetko minulé, prítomné i budúce odohrávalo tu a teraz.

Pokúsim sa to vysvetliť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvod TOTO MENÍ VŠETKO

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola RIEKA SMRTI, RIEKA ŽIVOTA

2. kapitola NADČASOVÝ POHĽAD NA MÔJ ŽIVOT

DRUHÁ ČASŤ