ROSLUND & HELLSTRÖM

TRE SEKUNDER

Copyright © 2009 by Anders Roslund Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2011, 2018 by Alexandra Debnárová a Anna Tašká

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © IKAR, a.s., 2011, 2018

ISBN 978-80-551-6174-7

Vanji, vďaka ktorej sú naše knihy o čosi lepšie

prvá časť

nedeľa

HODINA do polnoci.

Hoci bola už neskorá jar, prekvapilo ho, aká bola tma. Najmä voda pod ním bola takmer čierna, pod jej hladinou sa čerila zdanlivo bezodná masa.

Sám nevedel, či nemá rád lode, alebo to bolo more, ktorému nerozumel. Vždy, keď fúkalo tak ako teraz, keď mu Świnoujście pomaly mizlo z dohľadu, bola mu strašná zima. Mal vo zvyku pevne zvierať rukami zábradlie a pozorovať pritom vzďaľujúce sa domy, až kým sa z nich nestali malé rozplývavé štvorčeky, zatiaľ čo temnota navôkol sa neustále zväčšovala.

Mal dvadsaťdeväť rokov a mal strach.

Počul ľudí pohybujúcich sa za jeho chrbtom, ktorí tiež boli na ceste. Stačí jedna noc a niekoľko hodín spánku, a prebudia sa v inej krajine.

Nahol sa dopredu a zažmúril oči. Akoby každá cesta bola o čosi horšia ako tá predchádzajúca a jeho duša akoby si uvedomovala riziko rovnako ako jeho telo. Ruky sa mu triasli, čelo mal mokré od potu a líca mu horeli i napriek ostrému mrazivému vetru. O dva dni. O dva dni by tu mal stáť znovu, ale na ceste späť, už zabudol, ako si prisahal, že to nikdy viac neurobí.

Pustil sa zábradlia a otvoril dvere. Chlad vystriedalo teplo. Dvere viedli k jednému z veľkých schodíšť, po ktorom sa jemu ničnehovoriace tváre ľudí poberali do svojich kajút.

Nechcel spať, nemohol spať, ešte nie.

Bar nebol ktovieaký. Trajekt Wawel bol síce jedným z najväčších, aké premávali medzi severným Poľskom a južným Švédskom, miestnosť so stolmi pokrytými omrvinkami a stoličkami so štyrmi úzkymi priečkami slúžiacimi ako operadlá však nepôsobila ako miesto, kde by sa prípadný návštevník zdržal príliš dlho.

Stále sa potil, obložený chlebík a pohár s pivom sa mu šmýkali v rukách, hľadel rovno pred seba a snažil sa nedávať najavo svoj strach. Dal si zopár dúškov piva a prehltol polovicu kúska syra, ešte stále bojujúc s nevoľnosťou a dúfajúc, že nová chuť potlačí tú predošlú. Pred niekoľkými hodinami musel najskôr zjesť poriadny kus mastnej bravčoviny, aby si v žalúdku pripravil mäkkú podstielku pre gumovú hmotu so žltkastým obsahom, a potom nahlas počítal každú z dvesto prehltnutých guľôčok, kým mu celkom nedoškriabali hltan.

– Czy podać panu coś jeszcze?

Mladá servírka sa naňho pozrela, on pokrútil hlavou, dnes večer nie, nedá si už nič.

Horúčava, ktorá mu spaľovala líca, už bola minulosťou. V zrkadle vedľa registračnej pokladnice uvidel bledú tvár, tanier s nedotknutým chlebíkom a plný pohár piva odsunul na barovom pulte tak ďaleko, ako sa len dalo. Posunkom naznačoval servírke, kým ho nepochopila a neodložila tanier a pohár medzi použitý riad.

– Postawić ci piwo?

Oslovil ho muž v jeho veku, trochu pripitý, ten typ človeka, ktorý by sa rozprával s kýmkoľvek, len aby sa necítil osamelo. Ani sa neotočil, hľadel rovno pred seba, tak ako predtým, na bledú tvár v zrkadle. Nemohol si byť istý tým, kto to je a prečo mu kladie otázky. Ktokoľvek si sem mohol sadnúť a predstierať opitosť, pozvať ho na pivo a pritom poznať skutočný dôvod jeho cesty. Na striebornú tácku s účtom položil dvadsaťeurovú bankovku a opustil prázdnu miestnosť s prázdnymi stolmi a nezmyselnou hudbou.

Chcel kričať od smädu, jazykom pátral po slinách, aby aspoň na chvíľu zmiernil sucho, ktoré cítil. Neodvážil sa napiť, bál sa nevoľnosti a toho, že by v sebe nedokázal udržať to, čo mal v žalúdku.

Musí to zvládnuť, nesmie nič vyvrátiť. V opačnom prípade, vedel, ako to chodí, by bol z neho mŕtvy muž.

NAČÚVAL spevu vtákov, tak ako to robil vždy neskoro popoludní, a teplý vzduch, ktorý sem prichádzal odniekiaľ od Atlantiku, pomaly ustupoval ešte stále chladnému jarnému večeru. Bola to jeho najobľúbenejšia chvíľa dňa, svoje povinnosti mal už za sebou, vôbec však nepociťoval únavu. Kým si ľahne do úzkej postele v prázdnej hotelovej izbe, má pred sebou ešte niekoľko hodín.

Erik Wilson nastavil tvár chladnému vzduchu, na chvíľu zažmúril oči, aby sa vyhol ostrému svetlu reflektorov, ktoré všetko zaplavovali príliš bielym svetlom. Zaklonil sa a s prižmúrenými očami opatrne pozrel nahor, na veľké kotúče ostrého ostnatého drôtu, vďaka ktorým vyzeral beztak vysoký plot ešte vyšší, a zaháňal pritom zvláštny pocit, že sa naňho zrúti.

Začul hlasy skupinky ľudí, ktorí sa po osvetlenej asfaltovej ploche pohybovali o niekoľko stoviek metrov ďalej.

Šestica mužov v čiernom kráčala vpredu a po stranách, siedmy bol vzadu.

Sprevádzali rovnako čierne pomaly sa pohybujúce vozidlo. Wilson so záujmom sledoval, čo sa bude diať.

Transport chránenej osoby. Transport na otvorenom priestranstve. Ozval sa ďalší zvuk. Niekto použil zbraň. Niekto na prechádzajúcich ľudí spustil paľbu. Erik Wilson stál a sledoval, ako sa dvaja muži, ktorí k nemu stáli najbližšie, hodili na chránenú osobu a zhodili ju na zem. Zvyšní štyria sa otočili a hľadeli tým smerom, odkiaľ sa ozvala streľba.

Urobili to isté, čo Wilson, identifikovali zbraň na základe jej zvuku.

Kalašnikov.

Streľba sa ozvala z priechodu medzi dvoma nízkymi budovami, vzdialenými asi štyridsať, možno päťdesiat metrov.

Spev vtákov, ktorý ešte pred okamihom počul, ustal, rovnako ako aj teplý vietor, ktorý o chvíľu vystrieda chladný vzduch. Erik Wilson cez plot kontroloval každý pohyb, zachytil každý zvuk. Muži v čiernom streľbu opätovali a auto prudko zrýchlilo, aby potom zastavilo tesne pri chránenej osobe a zahatalo cestu paľbe, ktorá pokračovala v pravidelných intervaloch. Trvalo len pár sekúnd, kým chránená osoba zmizla v tme na zadnom sedadle vozidla.

– Dobre.

Hlas prichádzal zhora.

– Nadnes sme skončili.

Reproduktory boli umiestnené rovno pod veľkými reflektormi.

Aj dnes večer to prezident prežil. Wilson sa vystrel, načúval, vtáčí spev opäť zaznel. Zvláštne miesto. Navštívil ho už po tretí raz, FLETC, tak sa to volalo, Federal Law Enforcement Training Center. Táto vojenská základňa sa nachádzala celkom na juhu amerického štátu Georgia, južnejšie sa už ani nedalo ísť. Bola výcvikovým strediskom amerických policajných organizácií, ako boli DEA, ATF, US Marshals, Border Patrol a aj tej, ktorá práve opäť ochránila svoj národ, Secret Service. Bol si tým istý. Prezeral si osvetlenú asfaltovú plochu, bolo to ich vozidlo, jej príslušníci, o takomto čase tu často mávali podobné nácviky.

Pokračoval v prechádzke pozdĺž plota, ktorý predstavoval hranicu s inou realitou. Ľahko sa mu dýchalo, mal rád tunajšie počasie, bolo tu oveľa teplejšie a jasnejšie než v Štokholme v očakávaní leta, ktoré neprichádzalo.

Hotel vyzeral rovnako ako ktorýkoľvek iný, prešiel cez vstupnú halu k drahej ospanlivej reštaurácii, ale potom si to rozmyslel a pobral sa k výťahom. Vyviezol sa na dvanáste poschodie budovy, ktorá bola počas niekoľkých dní či týždňov spoločným domovom všetkých účastníkov výcvikových kurzov.

V izbe bolo dusno a teplo. Otvoril okno s výhľadom na veľký výcvikový dvor a chvíľu hľadel do oslepujúceho svetla. Potom zapol televízor a prepínal kanály, ktoré vysielali rovnaký program. Nechal ho pustený, nevypne ho, kým si neľahne do postele, bolo to totiž to jediné, čo v hotelovej izbe pripomínalo život.

Bol napätý.

Niekde v žalúdku sa mu usídlil nepokoj, ktorý prešiel až do nôh. Zdvihol sa z rohu postele, vystrel sa a prešiel k písaciemu stolu. Na jeho lesklej ploche ležalo päť rovnakých mobilných telefónov. Boli vedľa seba zoradené s centimetrovými odstupmi medzi lampou s trochu priveľkým tienidlom a podložkou na písanie z tmavej kože.

Jeden po druhom si ich prezeral. Na prvých štyroch nenašiel žiaden zmeškaný hovor, ani žiadne správy.

Na piatom si to však všimol, skôr ako ho vôbec chytil do ruky.

Osem zmeškaných hovorov. Všetky z rovnakého čísla.

Tak to fungovalo. Z tohto telefónu sa dalo dovolať na jediné číslo. A naopak.

Používali dve neregistrované predplatené karty. Keby to niekto skúmal, keby niekto prezeral ich telefóny, nenašiel by nijaké mená, len dve telefónne čísla, na ktoré si navzájom volali dvaja neznámi ľudia, a tých nebolo možné vypátrať.

Pozrel sa na zvyšné štyri telefóny. Všetky fungovali na rovnakom princípe. Zo všetkých sa dalo zavolať len na jedno neznáme číslo a len jedno neznáme číslo mohlo kontaktovať ich.

Osem zmeškaných hovorov.

Erik Wilson zvieral v ruke telefón, ktorý patril Paule. Počítal. Vo Švédsku už bolo po polnoci. Vyťukal číslo. Ozval sa Paulin hlas.

– Musíme sa vidieť. Na päťke. Presne o hodinu.

Päťka.

Ulice Vulcanusgatan 15 a Sankt Eriksplan 17.

– Nejde to.

– Musíme sa stretnúť.

– Nejde to. Som v zahraničí.

Ťažký povzdych. Tak blízko. A predsa bol vzdialený tisícky kilometrov.

– V tom prípade máme sakramentský problém, Erik. O dvanásť hodín máme prevziať veľkú zásielku.

– Zruš to.

– Už je neskoro. Na ceste je pätnásť poľských mulíc.

Erik Wilson si sadol na roh postele, na rovnaké miesto ako predtým, prikrývka už bola trochu pokrčená.

Veľký obchod.

Ešte nepočul o nikom, kto by prenikol tak hlboko do jadra nejakej organizácie, ako sa to podarilo Paule.

– Skonči to. Teraz.

– Vieš, že takto to nefunguje. Ty vieš, že musím pokračovať. Inak skončím s dvoma guľkami v spánku.

– Opakujem, skonči to. Nemôžem ťa, teraz ma dobre počúvaj, nemôžem ťa nijako kryť. Skonči to, doriti!

Keď ten na druhej strane položil uprostred rozhovoru telefón, zavládlo nepríjemné ticho. Wilsonovi sa táto elektronická prázdnota vždy bridila. Niekto iný sa zrazu rozhodol, že ukončí rozhovor.

Znovu podišiel k oknu, pozeral na ostrý jas reflektorov, v ktorom sa veľký výcvikový dvor akoby scvrkával, akoby sa topil v záplave bieleho svetla.

Jeho hlas znel neprirodzene, takmer v ňom cítil strach.

Erik Wilson stále držal v ruke mobilný telefón. Pozrel sa naň, na ticho.

Paula to musí urobiť na vlastnú päsť.

pondelok

ZAPARKOVAL auto uprostred mosta Lidingöbron.

Slnečné lúče sa začali predierať tmou už niekoľko minút po tretej a potom ju len odstrkovali, hrozili jej a prenasledovali ju, kým sa čierňava neodporúčala na odpočinok, ktorý jej vydrží až do neskorého večera. Ewert Grens si stiahol okienko a sledoval vodu. Vdychoval vzduch, ktorý bol ešte chladný, ale východ slnka čoskoro prehupne do rána a táto čertovská noc ho konečne nechá na pokoji.

Prešiel na druhú stranu cez spiaci ostrovček k budove, ktorá sa nádherne vynímala na skalnatom brale a ponúkala výhľad na lode tam dolu. Zaparkoval na prázdnej asfaltovej ceste, vybral z nabíjačky vysielačku a pripol si mikrofón. Keď ju šiel navštíviť, vždy ho nechával v aute, žiadne hlásenie nemohlo byť dôležitejšie než ich rozhovor, ale teraz, teraz už neboli nijaké rozhovory, pri ktorých by ich mohli vyrušiť. Ewert Grens jazdieval do sanatória raz týždenne už dvadsaťdeväť rokov a stále v tom pokračoval. Napriek tomu, že v jej izbe už teraz býval niekto iný. Podišiel k oknu, ktoré kedysi patrilo jej. Sedávala pri ňom a pozerala sa na život tam vonku a on sedával vedľa nej a snažil sa pochopiť, po čom to vlastne túži.

Bola jediným človekom, ktorému kedy veril.

Tak veľmi mu chýbala. Tá prekliata prázdnota sa naňho prilepila, celé noci pred ňou utekal a ona bežala za ním, nemohol sa jej zbaviť, kričal na ňu, ale ju to nezastavilo, vdychoval a vydychoval ju, nemal ani potuchy, ako sa jej možno zbaviť.

– Komisár Grens.

Jej hlas prichádzal od sklených dverí, ktoré za pekného počasia bývali otvorené. Všetky invalidné vozíčky sa vtedy zhromaždili za stolom v altánku. Bola to Susann, medička, ktorá sa podľa menovky na náprsnom vrecku bieleho plášťa už medzičasom stala pomocnou lekárkou, tá, ktorá sa s ním a s Anni plavila loďkou po šérach a vystríhala ho, aby príliš nedúfal.

– Dobrý deň.

– Ste tu zas.

– Áno.

Nevidel ju už poriadne dlho, Anni vtedy ešte žila.

– Prečo to robíte?

Pozrel sa na prázdne okno.

– O čom to hovoríte?

– Prečo idete sám proti sebe?

– V miestnosti bola tma, tí, čo tu bývali, ešte spali.

– Nerozumiem vám.

– Ste tu už dvanásty štvrtok po sebe.

– Je to vari zakázané?

– Rovnaký deň v týždni, rovnaká hodina. Ako vtedy. Ewert Grens neodpovedal.

– Kým ešte žila.

Susann zišla o jeden schod nižšie.

– Sám sebe ubližujete. Zvýšila hlas.

– Jedna vec je smútiť. Ale nemôžete si zo svojho smútku urobiť rituál. Vy nežijete so smútkom. Vy žijete pre smútok. Držíte ho v sebe, skrývate sa zaň. Rozumiete, komisár Grens? To, čoho sa obávate, sa už stalo.

Pátravo pozeral do tmavého okna, videl v ňom však len sám seba, odraz starého muža, ktorý nevedel, čo má na to povedať.

– Prestaňte s tým. Musíte ísť ďalej. Bez rituálov.

– Tak veľmi mi chýba.

Susann zišla zo schodov, chytila kľučku na dverách altánku a chcela ich za sebou zavrieť. Na polceste sa však zastavila a zakričala.

– Už vás tu nechcem vidieť.

BOL TO pekný trojizbový byt na piatom poschodí v starom dome na ulici Västmanngatan 79. Veľké miestnosti, vysoký strop, svetlé vybrúsené parkety a okná mu dodávali všadeprítomný pocit svetla. Z niektorých z nich bol výhľad na Vanadisvägen.

Piet Hoffmann stál v kuchyni, otváral chladničku a ďalší liter mlieka.

Pozrel sa na muža, ktorý ležal na zemi s tvárou nad červeným plastovým vedrom. Malý zmrd z Varšavy, drobný zlodejíček a feťák, s vyrážkami a zlými zubami, v oblečení, kto ré nosil už poriadne dlho. Kopol ho do boku tvrdou špicou topánky a ten páchnuci bastard konečne začal vracať. Biele mlieko a hnedé kúsky gumovej hmoty sa ocitli na jeho nohaviciach a lesklej kuchynskej dlážke z akéhosi mramoru.

Musí vypiť viac. Napij się kurwa. A viac toho vyvracia.

Piet Hoffmann doňho znovu kopol, nie však už tak silno, hnedá gumová hmota sa vinula okolo každej z kapsúl, aby chránila žalúdok pred desiatimi gramami amfetamínu, a on nechcel riskovať, že čo i len jeden gram skončí tam, kde nemá. Páchnuci muž pred ním bol jednou z pätnástich mulíc, ktoré sem počas uplynulej noci a rána preniesli každý okolo dvetisíc gramov amfetamínu trajektom Wawel zo Świnoujścia a vlakom z Ystadu, bez toho, aby tušili o existencii štrnástich ďalších, ktorí takisto prekročili hranicu, a teraz sa nachádzali na rôznych miestach v Štokholme a čakali, kým sa nevyprázdnia.

Dlho sa snažil hovoriť pokojne, uprednostňoval tento spôsob komunikácie, teraz však už vrieskal pij do cholery a do toho malého zmrda kopal. Musel, kurva, vypiť celé to poondiate mlieko a musel to, kurva, pij do cholery všetko vyvrátiť, aby kupec mohol skontrolovať a zhodnotiť tovar.

Vyziabnutý muž plakal.

Na nohaviciach a košeli mal fľaky a jeho tvár posiata vyrážkami bola rovnako biela ako dlažba, na ktorej ležal.

Piet Hoffmann ho prestal kopať. Počítal tmavé kúsky, ktoré plávali v mlieku, a nateraz mu to stačilo. Vylovil z mlieka hnedú gumovú hmotu, dvadsať takmer okrúhlych guľôčok, ktoré následne v gumových rukaviciach opláchol pod vodovodným kohútikom a potom ich oškrabával prstami, kým z nich neostalo dvadsať malých kapsúl. Položil ich na jeden z porcelánových tanierikov, ktoré boli v kuchynskej skrinke.

– Máme ďalšie mlieko. A ďalšie kartónové škatule s pizzou.

Zostaneš tu, budeš piť, jesť a vracať. Počkáme si na zvyšok.

Obývacia izba bola zavretá a bolo v nej teplo, traja muži sediaci za tmavým podlhovastým dubovým stolom sa potili. Príliš veľa oblečenia a príliš veľa adrenalínu. Otvoril balkónové dvere a stál bez pohnutia, zatiaľ čo chladný vetrík vytláčal vydýchaný vzduch v miestnosti.

Piet Hoffmann rozprával po poľsky, ako si to želali tí dvaja.

Chceli rozumieť, čo hovoril.

– Má v sebe ešte tisícosemsto gramov. Postarajte sa o to.

A keď bude hotový, zaplaťte mu. Štyri percentá.

Boli takmer navlas rovnakí. Obaja štyridsiatnici, v tmavých oblekoch, ktoré boli drahé, ale pôsobili lacno, s vyholenými hlavami, na ktorých, keď bol dostatočne blízko, videl zreteľný veniec jednodňového sivastého porastu vlasov. Mali neprítomné oči bez radosti, ani jeden z nich sa neusmieval zvlášť často, vlastne nikdy ich nepočul smiať sa. Urobili to, čo im povedal. Zmizli v kuchyni, aby pomohli mulici ležiacej a vracajúcej v kuchyni vyprázdniť sa. Bola to predsa jeho dodávka, a ani jeden z nich nemal chuť vo Varšave vysvetľovať, že sa to pokašľalo.

Otočil sa k tretiemu mužovi za stolom a po prvý raz prehovoril po švédsky.

– Tu je dvadsať kapsúl. Dvesto gramov. Dosť na to, aby ste mohli posúdiť kvalitu.

Pozeral sa na vysokého svetlovlasého vytrénovaného muža vo svojom veku. Na niekoho, kto mohol mať tak tridsaťpäť rokov. Pozeral sa na niekoho v čiernych džínsoch a bielom tričku, s množstvom striebra na prstoch, zápästiach a krku. Niekoho, kto strávil štyri roky vo väznici v Tidaholme za pokus o vraždu a dvadsaťsedem mesiacov za dva násilné trestné činy v Mariefrede.

Všetko bolo tak, ako má byť. Napriek tomu sa nemohol zbaviť pocitu, akoby bol kupec prezlečený, akoby svoju úlohu len hral, ale príliš mu to nešlo.

Piet ho sledoval, aj keď si z vrecka čiernych džínsov vybral žiletku, rozotrel obsah jednej z kapsúl a naklonil sa k porcelánovému tanieriku, aby k nemu privoňal.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

prvá časť

nedeľa

pondelok

druhá časť

tretia časť

štvrtá časť

piata časť