Nicholas Sparks

The Notebook

Copyright © 1996 by Nicholas Sparks

This edition published by arrangement with Grand Central

Publishing, New York, New York, USA. All rights reserved.

Translation © 1998, 2004, 2018 by Otakar Kořínek

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 1998, 2004, 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6457-1

Túto knihu venujem s láskou

Cathy,

mojej manželke a priateľke

POĎAKOVANIE Tento príbeh sa dostal do dnešnej podoby vďaka dvom mimoriadnym osobnostiam, ktorým chcem poďakovať za všetko, čo urobili. Chcem sa poďakovať agentke Therese Parkovej, ktorá ma vytrhla z anonymity. Vďaka Ti za láskavosť, trpezlivosť a za mnohé hodiny, ktoré si so mnou pracovala. Som Ti navždy vďačný za všetko, čo si pre mňa urobila. A chcem sa poďakovať môjmu redaktorovi Jamiemu Raabovi. Tebe buď vďaka za múdrosť, humor a dobrosrdečnú povahu. Bola to pre mňa nádherná skúsenosť a teší ma, že Ťa môžem volať priateľom.

ZÁZRAKY

KTO SOM? ZAMÝŠĽAM SA. A AKO SA SKONČÍ TENTO PRÍBEH?

Vyšlo slnko a ja sedím pri obloku, ktorý je zahmlený dychom dávno minulého života. Dnes ráno je na mňa veru parádny pohľad – dve košele, hrubé nohavice, okolo krku dva razy omotaný šál, zastrčený do huňatého svetra, ktorý mi uplietla dcéra, keď som mal o tridsať narodenín menej. Izbový termostat je nastavený tak vysoko, ako to len ide a rovno za chrbtom mi sedí neveľký ohrievač. Šťuká, stoná a chrlí zo seba horúci vzduch ako rozprávkový drak, no moje telo sa jednako trasie od chladu, ktorý už neprejde, od chladu, na ktorý sa zbieralo osemdesiat rokov. Osemdesiat rokov, pomyslím si zavše, a hoci svoj vek prijímam, aj tak stále žasnem, že som sa nezahrial od čias prezidentovania Georgea Busha. Ktovie, či je to tak u všetkých ľudí v mojich rokoch.

Môj život? Ten sa nevysvetľuje ľahko. Nebol famózne strhujúci, ako som si fantazíroval, no zato som sa ani v zemi neryl ako krt. Najlepšie ho hádam možno prirovnať k bezpečnému cennému papieru – pomerne stabilný, častejšie hore ako dolu a dlhodobý trend celkove vzostupný. Dobrá kúpa, šťastná, a ako som sa poučil, nie každý to môže povedať o svojom živote. Ale aby som vás nepomýlil – fakt je, že nie som nič mimoriadne. Som obyčajný človek s obyčajnými myšlienkami a žil som obyčajným životom. Nikde nestoja pamätníky venované mojej osobe a moje meno bude čoskoro zabudnuté. Miloval som však inú bytosť z celej duše a srdca a to mi vždy stačilo.

Romantici označia tento príbeh za ľúbostný, cynici za tragédiu. Mne však prichodí, že je v ňom kúsok z jedného i z druhého, a nech sa naň dívate v konečnom dôsledku akokoľvek, nič to nemení na skutočnosti, že v ňom ide o veľký kus môjho života a o cestu, ktorú som si vyvolil. Ani trocha sa na ňu neponosujem a neponosujem sa ani na to, kam ma zaviedla. Ponosy na iné veci by hádam stačili zaplniť cirkusový stan, ale cesta, ktorú som si zvolil, bola v každej chvíli správna a nijakú inú by som nechcel.

Čas, nanešťastie, neuľahčuje zotrvanie v zvolenom smere. Cesta je síce stále priama, ako bola vždy, ale už ju zavalili skaly a balvany, ktoré sa hromadia počas života. Ešte pred tromi rokmi som ich mohol hravo ignorovať, ale dnes už nie. Telo mi valcuje choroba. Nie som mocný ani zdravý a dni trávim ako použitý balónik po oslave – mdlo, rozmäknuto, čoraz ochabnutejšie.

Odkašlem si a zaškúlim na hodinky. Je načase ísť. Zdvihnem sa z kresla pri obloku, šuchtavo sa pustím cez izbu a pristavím sa pri stole, odkiaľ vezmem sto ráz prečítaný zápisník. Nenazriem doň, iba si ho šuchnem pod pazuchu a pokračujem v ceste ta, kam musím.

Kráčam po vykachličkovanej dlážke, bielej so sivými fliačikmi. Je ako moje vlasy a ako vlasy ostatných ľudí tu, aj keď som dnes ráno na chodbe sám. Tí druhí sú vo svojich izbách, sami, iba s televízormi, ale už si zvykli podobne ako ja. Človek si zvykne na všetko, ak má dosť času.

V diaľke počujem tlmený plač a presne viem, kto plače. Potom ma zbadajú sestričky a navzájom sa na seba usmejeme a pozdravíme sa. Sú to moje kamarátky a často sa zhovárame, ale určite o mne rozmýšľajú, aj o veciach, ktoré každý deň podstupujem. Prechádzam okolo nich natŕčajúc uši, lebo si o mne začínajú šepkať. „Už zasa ide,“ počujem. „Dúfam, že dnes sa to skončí dobre.“ Priamo mi však nepovedia nič. Zaiste sa nazdávajú, že by sa ma dotklo, keby o tom začali tak zavčas rána, a keďže sa dobre poznám, viem, že majú pravdu.

O chvíľočku som v izbe, v cieli mojej cesty. Dvere sú pre mňa odchýlené a zaistené ako obvykle. Dnu sú ďalšie dve sestričky a aj ony sa na mňa usmejú, keď vstúpim. „Dobré ránko,“ prehodia zvesela a ja sa ich povypytujem na deti, na školu a na blížiace sa dovolenky. Zhovárame sa takto ponad plač. Sestričky akoby ho nevnímali. Znecitliveli voči nemu a ja vlastne tiež.

Usadím sa na stoličke, ktorá už prijala tvary môjho tela. Sestričky pomaly končia.

Už je oblečená, ale ešte plače. Viem, že keď sa sestričky poberú, plač trocha utíchne. Ranný ruch ju vždy rozčúli a dnešok nie je výnimkou. Sestričky nakoniec roztvoria žalúzie a odídu. Cestou von ma obidve pohladili a usmiali sa na mňa. Ktovie, čo to znamená.

Okamih sedím a upieram na ňu pohľad, ale ona ho neopätuje. Chápem, veď ma nepozná. Som pre ňu cudzí. Odvrátim sa a skloním hlavu, mĺkvo sa modliac o silu, ktorú budem potrebovať. Vždy som pevne veril v Boha a v moc modlitby, no keď mám byť úprimný, moja viera sa postarala o rad otázok, na ktoré by som veľmi chcel odpoveď, kým sa poberiem.

Ale pripraviť sa. Na oči okuliare, z vrecka vybrať lupu. Odložím si ju na stôl, aby som mohol otvoriť zápisník. Dva razy treba nasliniť skrútený prst, aby sa mi podarilo otvoriť obchytaný obal na prvej stránke. Potom priložím lupu.

Vždy mi zavíri myseľ krátko predtým, ako začnem čítať, a kladiem si pritom otázku: Príde to dnes? Neviem, lebo dopredu sa to nedá vedieť – a vlastne na tom ani nezáleží. V chode ma neudržiava záruka, ale práve oná možnosť, akási stávka z mojej strany. Poviete si, že som rojko, blázon alebo čo ja viem čo ešte, ale ja navzdory tomu verím, že všetko je možné.

Uvedomujem si, že pravdepodobnosť – a veda – sú proti mne. Lenže veda nie je absolútnou odpoveďou. Toľko viem, o tom ma poučil život. A to mi ponecháva priestor pre vieru, že zázraky, čo ako nevysvetliteľné či neuveriteľné, sú skutočné a môžu sa udiať bez ohľadu na prirodzený poriadok vecí. A tak znova, ako každý deň, začínam nahlas čítať zo zápisníka, aby to počula. Čítam v nádeji, že zázrak, ktorý napokon začal dominovať môjmu životu, bude zasa raz triumfovať.

A možno – iba možno – bude.

DUCHOVIA

BOL ZAČIATOK OKTÓBRA 1946 A NOAH CALHOUN SA díval na hasnúce, klesajúce slnko z verandy, obopínajúcej jeho dom v plantážnickom slohu. Rád tu po večeroch sedával, najmä po celodennej lopote, a dovoľoval myšlienkam, aby si blúdili bez vedomého usmerňovania. Takto oddychoval a tento zvyk prevzal od otca.

S obzvláštnou úľubou pozoroval stromy a ich odraz v rieke. Severokarolínske stromy sú uprostred jesene prekrásne – zelené, žlté, červené, oranžové a všetky medziodtiene. Do oslniva ich rozplameňuje slnko a Noah Calhoun si už po tisíci raz položil otázku, či aj pôvodní majitelia domu trávili večery rovnakými myšlienkami ako on.

Dom postavili roku 1772, a preto patril medzi najstaršie, ale i najväčšie v New Berne. Pôvodne slúžil ako hlavný dom celej plantáže a Noah ho kúpil hneď po skončení vojny. Na jeho opravu vynaložil jedenásť mesiacov a menší majetok. Prednedávnom o ňom písal reportér z raleighských novín a v článku zdôraznil, že ide o jednu z najlepších reštauračných prác, aké kedy videl. Sedelo to, prinajmenšom pokiaľ išlo o dom. Iná vec bol priľahlý majetok a práve tam teraz trávil Noah celé dni.

Dom stál na dvanástich akroch, ktoré sa ťahali až k rieke Brices. Noah dával do poriadku drevený plot na ostatných troch stranách. Hľadal miesta napadnuté škodcami a hnilobou a vymieňal koly, kde bolo treba. Práce tam ostávalo ešte dosť, hlavne na západnej strane, a keď dnes odložil náradie, povedal si, že nesmie zabudnúť na objednávku ďalšieho reziva. Vrátil sa domov, vypil pohár sladeného čaju a osprchoval sa. Na záver dňa sa vždy sprchoval, voda zmýva špinu aj únavu.

Nato si sčesal dozadu čierne vlasy, natiahol si vyblednuté džínsy a modrú košeľu s dlhými rukávmi, nalial si nový pohár osladeného čaju a vyšiel na verandu, kde sedí teraz a kde sedáva každý deň o tomto čase.

Vystrel si ruky nad hlavu, potom do strán a tento kolobeh zavŕšil krútením pliec. Bolo mu po tom dobre a čisto, sviežo. Svaly mal unavené a vedel, že na druhý deň bude trocha ubolený, no jednako ho tešilo, že urobil takmer všetko, čo si v ten deň predsavzal.

Načiahol sa za gitarou a spomenul si na otca. Chýba mu. Hodil prsty do strún, dve preladil a znova brnkol. Zaznelo to tak akurát a pustil sa do hry. Hebká hudba, pokojná. Sprvu si k nej chvíľu pohmkával, a keď sa vôkol neho začala znášať noc, pustil sa do spevu. Hral a spieval, kým nezašlo slnko a nebo nestmavlo.

Bolo krátko po siedmej, keď prestal. Oprel sa a začal sa pohojdávať. Zo zvyku pozrel dohora a uvidel Orion a Veľký voz, Blížence a Polárku, ako požmurkávajú na jesennej oblohe.

Pustil sa v duchu do rátania, ale hneď s tým prestal. Vedel, že na opravy minul takmer celé úspory a onedlho si bude musieť nájsť prácu, ale vytisol tieto myšlienky z hlavy a povedal si, že posledné mesiace reštauračných prác si vychutná bez starostí. Dajako sa mu potrafí, to vedel. Vždy sa potrafilo. A okrem toho, úvahy o peniazoch ho zväčša nudili. Už dávno sa naučil radovať z prostých vecí, z vecí, ktoré si nemožno kúpiť, a za ten svet nevedel pochopiť ľudí, zmýšľajúcich inakšie. Aj túto vlastnosť mal po otcovi.

Pritočila sa k nemu Clem, jeho lovecký pes, ňufákom sa mu obtrela o ruku a uložila sa mu k nohám.

„No čo, dievča, ako?“ prehovoril k nej, hladkajúc ju po hlave. Clem tíško zaskučala, upierajúc dohora mäkké okrúhle oči. Zachytilo ju auto a prišla o nohu, ale pohybovala sa celkom dobre a v tiché večery ako tento mu robila spoločnosť.

Noah mal tridsaťjeden rokov, ešte nie pristarý, ale už dosť starý na to, aby sa cítil osamelo. S nikým nechodil, odkedy sa sem vrátil, nespoznal nikoho, kto by ho čo len okrajovo zaujal. Áno, je to moja chyba, vravel si. Lenže čosi vytváralo priehradu medzi ním a každou ženou, s ktorou sa začal zbližovať, a to čosi nevládal zmeniť, aj keby sa ktovieako usiloval. A vo chvíľach krátko pred príchodom spánku si občas vravel, či je mu súdené ostať naveky sám.

Večer plynul, stále teplý, príjemný. Noah načúval cvrčkom a šuchotu lístia, vraviac si, že zvuky prírody sú opravdivejšie a vzbudzujú viac emócií ako autá či lietadlá. Príroda vracia viac, než si berie a jej zvuky ho vždy navracali do stavu, v akom by človek mal byť. Za vojny nastávali chvíle, zvlášť po bojových nasadeniach, keď neraz myslel na tieto prosté zvuky. „Zabránia ti zošalieť,“ povedal mu otec v deň, keď mal odplávať na vojenskej lodi. „Je to božia hudba, ktorá ťa privedie domov.“

Dopil čaj, zašiel dnu, vzal si knižku a cestou von zažal verandové svetlo. Opäť sa usadil a pozrel na obálku. Bola stará, došklbaná a stránky fľakaté od blata a vody. Listy trávy od Walta Whitmana. Nosil ju pri sebe celú vojnu. Raz dokonca prijala namiesto neho guľku.

Pošúchal obal, aby ho trocha oprášil. Nato knihu nechal, aby sa naverímboha otvorila a prečítal slová, na ktoré mu padol zrak:

To tvoja hodina, duša, tvoj slobodný let do bezslovna,

Preč od kníh, preč od umenia, deň vymazaný, lekcia skončená,

Ty, prudko vpred sa vynárajúca, mĺkva, hľadiaca, dumajúc nad témami tebe najmilšími,

Noc, spánok, smrť a hviezdy.

Usmial sa sám pre seba. Whitman mu nevedno prečo vždy pripomenul New Bern a Noah bol rád, že sa ta vrátil. Napriek štrnásťročnej neprítomnosti ho stále pociťoval ako domov, poznal tu mnoho ľudí, väčšinu ešte z mladosti. Neprekvapovalo to. Pre mestečká amerického juhu je typické, že ich obyvatelia sa nemenia, iba trocha starnú.

Najbližšou dušou bol dnes Noahovi sedemdesiatročný černoch Gus, ktorý býval poniže pri hradskej. Spoznali sa onedlho nato, ako Noah kúpil dom. Gus vtedy prikvitol s domácou pálenkou a s hrncom duseného mäsa v hustej šťave a obaja sa v ten prvý večer opili, rozprávajúc si historky.

Gus odvtedy chodil dva-tri razy týždenne tak okolo ôsmej. Býval pod jednou strechou so štyrmi deťmi a jedenástimi vnúčatami, a preto sa potreboval občas dostať z domu, čo Noah chápal. Gus nosieval ústnu harmoniku, a keď sa trocha pozhovárali, spoločne si zahrali niekoľko pesničiek. Niekedy hrali aj hodinu-dve.

Noah začal Gusa brať ako príbuzného. Nemal nikoho, odkedy mu pred rokom zomrel otec. Bol jedináčik. Matka mu zomrela na chrípku, keď mal dva roky, a hoci bolo obdobie, kedy pomýšľal na ženbu, ostal napokon slobodný.

Zaľúbený však bol, to áno. Jeden jediný raz, už dávno. A to ho navždy zmenilo. Dokonalá láska človeka zmení, a tá láska bola dokonalá.

Po večernom nebi sa začali pomaly sunúť od pobrežia mračná, striebristé od mesačných odbleskov. Hustli a Noah si oprel hlavu v hojdacom kresle. Automaticky ho nohami kolísal, udržiavajúc pravidelný rytmus a ako po mnoho večerov, aj teraz mu myšlienky začalo unášať k inému teplému večeru spred štrnástich rokov.

Bolo to hneď po maturite roku 1932 v prvý večer Neuse River Festival. Celé mesto bolo vonku a všetci sa tešili z opekania pod holým nebom a z všakovakých hier a tombol. Povetrie bolo toho večera vlhké – ktovie prečo to má dodnes tak zreteľne vryté v pamäti. Noah prišiel sám a ako sa potuloval medzi zástupmi ľudí, zbadal Fina a Sarah, s ktorými vyrastal. Stáli s neznámym dievčaťom. Je pekná, povedal si Noah – dodnes sa na tú prvú myšlienku pamätá. Keď sa k nim pridal, pozrela naňho zahmleno prívetivými očami. „Ahoj,“ povedala prosto, keď jej podal ruku. „Finley mi o tebe veľa rozprával.“

Obyčajný úvod, aký by upadol do zabudnutia, keby to bol ktokoľvek iný. Keď jej však podal ruku a pozrel do výrazných smaragdových očí, zaraz vedel – ešte kým sa stihol druhý raz nadýchnuť – že túto by mohol celý život hľadať, ale už by ju nemusel nájsť. Taká dobrá, taká dokonalá mu pripadala kým v stromoch pofukoval letný vetrík.

A od toho okamihu to nabralo silu tornáda. Fin mu vysvetľoval, že prišla na leto do New Bernu s rodičmi, lebo jej otec je zamestnaný u R. J. Reynoldsa. Noah iba mlčky prikyvoval, ale pritom, ako sa naňho nová známa pozerala, vyznievalo jeho mlčanie prirodzene. Fin sa vtedy zasmial, bolo mu jasné, čo sa odohráva, a Sarah nadhodila, že by si mohli dať čerešňovú kolu. Všetci štyria zostali, až kým davy nezredli a nezačalo sa zatvárať.

Obaja sa stretli na druhý deň a aj v ďalší deň a čoskoro boli nerozluční. Noah každé ráno čo najrýchlejšie porobil všetko, čo mal – okrem nedele, keď musela ísť do kostola – a potom behom do parku Fort Totten, kde ho čakávala. Keďže New Bern nepoznala a v malom meste bola vôbec prvý raz, všetko jej bolo absolútne nové. Noah ju naučil zakladať na udicu návnady a chytať v plytčinách ostrieže-papuľnáče, brával ju na výpravy do odľahlých končín Croatanského lesa. Plavili sa na kanoe, pozorovali letné búrky a Noahovi sa zdalo, že sa poznajú odjakživa.

Ale učil sa aj on. Tancovať sa chodilo do sušiarne tabaku a tam ho zasa ona učila valčík a charleston. Sprvu sa im zapletali nohy, ale jej trpezlivosť nakoniec priniesla ovocie a potom spolu tancovali až do záverečnej. Šiel ju odprevadiť, a keď na verande zastali a povedali si dobrú noc, prvý raz ju pobozkal a zrazu nevedel, prečo s tým tak dlho otáľal. Raz ju priviedol k domu, kde teraz býva, pohľadom prebehol jeho pustnúci zovňajšok a vyhlásil, že raz ho kúpi a dá do poriadku. A zhovárali sa dlhé, predlhé hodiny – o svojich snoch. On chcel do sveta, ona sa chcela stať maliarkou – a v istú vlhkú augustovú noc obaja stratili panenstvo. Keď o tri týždne odišla, odniesla si kus z neho a zvyšok leta. Díval sa, ako v to daždivé včasné ráno odchádza, díval sa očami, ktoré celú noc nespali, potom sa vrátil domov a zbalil si vak. Najbližší týždeň prežil sám na Harkersovom ostrove.

Noah si hrabol do vlasov a pozrel na hodinky. Dvanásť minút po ôsmej. Vstal, vyšiel pred dom a zadíval sa na hradskú. Po Gusovi ani stopy. Dnes sa zrejme neukáže, usúdil Noah. Vrátil sa naspäť do svojho hojdacieho kresla.

Spomenul si, ako o nej Gusovi rozprával. Keď o nej začal prvý raz, Gus sa rozosmial, krútiac hlavou. „Takže to je ten duch, pred ktorým utekáš.“ Na otázku, ako to myslí, Gus vysvetlil: „Rozumieš, duch, spomienky. Všímam si ťa, lopotíš deň aj noc, hrdlačíš ako otrok, ledva si dopraješ čas, aby si lapil dych. Ľudia sú takí pre tri veci – buď im preskakuje, alebo sú hlúpi, alebo chcú zabudnúť. Na tebe vidím, že chceš zabudnúť. Len som doteraz nevedel, na čo.“

Zamyslel sa nad Gusovými slovami. Má pravdu, to je jasné. New Bern je mesto naplnené duchmi. Duchmi spomienok na ňu. Zakaždým, keď ide okolo, vidí ju v parku Fort Totten na ich mieste. Buď sedí na lavičke, alebo stojí pri bráne, vždy usmiata, s blond vlasmi mäkko dosadajúcimi na plecia a so smaragdovými očami. Keď sedí večer s gitarou na verande, zasa ju vidí pri sebe, ako ticho načúva hudbe jeho detstva.

Rovnaké pocity sa ho zmocňujú v Gastonovom drugstore alebo v kine Masonic, ba aj vtedy, keď len tak chodí po centre mesta. Kam pozrie, tam vidí jej obraz, vidí veci, ktoré mu ju oživujú.

Je to zvláštne, pripúšťal. Vyrástol v New Berne. Prežil tu prvých sedemnásť rokov. Keď si však na ne pomyslí, vždy mu vyvstane v mysli iba posledné leto, ich spoločné. Z iných spomienok ostali útržky, kúsok tu, kúsok tam z dospievania, ale málo z nich, ak vôbec niektoré, vyvolávajú dajaký pocit.

Raz večer sa s tým zdôveril Gusovi a ten to nielenže pochopil, ale prvý mu vysvetlil, prečo je to tak. „Otec mi vravieval, že keď sa prvý raz zamiluješ, zmení ti to navždy život a aj keby si neviemako chcel, ten pocit sa nikdy nestratí. To dievča, o ktorom hovoríš, bolo tvojou prvou láskou. A nech robíš, čo robíš, navždy s tebou zostane.“

Noah pokyvkával hlavou, a keď jej obraz začal blednúť, vrátil sa k Whitmanovi. Hodinu čítal, podchvíľou dvíhajúc od knihy hlavu, a videl, ako pri rieke cupotajú mývali a vačice. O pol desiatej knihu sklapol a pobral sa hore do spálne, kde si zaznamenal do denníka osobné postrehy a prácu, ktorú urobil na dome. O štyridsať minút spal. Hore vyšla aj Clem, spiaceho Noaha oňuchala, pochodila si dookola a nakoniec sa schúlila pri nohe jeho postele.

Toho večera, ibaže skôr a o stopäťdesiat kilometrov ďalej, sedela sama na verandovej hojdačke rodičovského domu s jednou nohou krížom pod sebou. Sedačka bola navlhnutá, keď si na ňu sadla. Zvečera sa spustil lejak, prudký a bodavý, ale mračná sa už trhali a ona sa teraz dívala pomedzi ne na hviezdy, rozmýšľajúc, či sa rozhodla správne. Potýkala sa s tým už viacero dní – aj v tento večer – ale navzdory všetkému vedela, že si nikdy neodpustí, ak si nechá túto príležitosť ujsť.

Lon nepoznal pravý dôvod, pre ktorý na druhý deň ráno odišla. Pred týždňom nadštrkla, že hádam zájde do starožitníctiev v prímorských mestečkách. „Bude to iba na pár dní,“ povedala. „A potrebujem si aj oddýchnuť od príprav na svadbu.“ Hrýzlo ju pre to klamstvo svedomie, ale pravdu mu nijako nemohla povedať. Jej výlet nemal s Lonom nič spoločné a žiadať od neho, aby ju pochopil, jednoducho nešlo.

Z Raleighu to zvládla autom hravo, čosi vyše dve hodiny, a na miesto dorazila krátko pred jedenástou. Ubytovala sa v hotelíku v centre, vyšla do izby, otvorila kufor, šaty si zavesila do šatníka a ostatné veci poukladala do zásuviek. Rýchlo zhltla obed, servírky sa opýtala, kde nájde najbližšie starožitníctva a vybrala sa na nákupy. O pol piatej sa vrátila do hotela.

Sadla si na posteľ, vzala telefón a zavolala Lonovi. Nemohli hovoriť dlho, lebo musel na súd, ale dala mu číslo do hotela a sľúbila, že zavolá na druhý deň. Dobre, pomyslela si, keď zložila. Bežný rozhovor, nič, čo by vybočilo z normálu. Nič, čo by v ňom vzbudilo podozrenie.

Poznali sa takmer štyri roky. Zoznámili sa v štyridsiatom druhom, keď bol svet vo vojne a Amerika v nej bola rok. Každý robil, čo prišlo, a ona sa dobrovoľne prihlásila do mestskej nemocnice. Potrebovali ju tam, ale aj si ju vážili, no bolo to ťažšie, než očakávala. Domov sa vracali prvé kontingenty ranených a ona prežívala svoje dni medzi zlomenými mladými mužmi a ich doráňanými telami. Keď sa jej na vianočnom večierku predstavil nenútene šarmantný Lon, videla v ňom presne to, čo potrebovala – človeka s dôverou v budúcnosť a so zmyslom pre humor, ktorým zaháňal všetky jej obavy a úzkosti.

Bol pekný, inteligentný a energický, úspešný advokát, starší od nej o osem rokov, práca bola jeho vášňou a procesy nielen vyhrával, ale robil si aj meno. Chápala, prečo sa tak razantne ženie za úspechom, lebo rovnaký bol aj jej otec a ostatní muži z jej spoločenských kruhov. Lon bol tiež takto vychovaný a rodinné meno a úspech boli v kastovníckom systéme amerického juhu často veľmi dôležitým faktorom pre manželstvo. V niektorých prípadoch dokonca jediným.

Od detstva sa proti tomu ticho búrila a chodila s niekoľkými mužmi, na ktorých sedelo označenie ľahkomyseľní, no Lonova nenútenosť ju jednako začala priťahovať a časom sa doňho zaľúbila. Pracoval síce dlho, ale správal sa k nej dobre. Bol to džentlmen, zrelý a zodpovedný, a keď sa počas hrozných vojnových období potrebovala o niekoho oprieť, nikdy ju neodmietol. Mala pri ňom pocit bezpečia a vedela, že ju ľúbi aj on. Preto pristala, keď jej navrhol manželstvo.

Keď si na to všetko pomyslela, bodli ju výčitky svedomia, že sem prišla. Mala by sa zbaliť a odísť, kým je čas. Odišla už raz, dávno, a ak odíde teraz, naisto už nikdy nenájde silu vrátiť sa sem ešte raz. Vzala kabelku, zaváhala a už-už sa pohýnala k dverám. Dohnala ju sem však náhoda a kabelku zasa pustila s myšlienkou, že ak to teraz nechá tak, navždy ju bude prenasledovať otázka, aké to mohlo byť. A s tým nemôže žiť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

ZÁZRAKY

DUCHOVIA