Heinz Rieder

MARIA THERESIA:

SCHICKSALSSTUNDE HABSBURGS

Copyright © Casimir Catz Verlag, Gernsbach 1990

Translation © 1997 by Marta Ličková

Jacket photo © 1997 by Shutterstock/isifa

Jacket design © 2018 by Vladimíra Rozložníková

Slovak edition © 2005, 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6479-3

„Hľaď len na srdce…“

(Z listu Márie Terézie synovi Jozefovi)

Úvod

Je to životný príbeh láskavej ženy. Ešte aj listy, ktoré píše dvornému kronikárovi, sú také milé, že mal čo robiť, aby si zachoval k nej prísne objektívny postoj. Ako panovníčka jednej z najväčších mocností kontinentu v osemnástom storočí patrila Mária Terézia k hybným silám svojej doby, a tu je najskôr vystavená kritike. Omnoho ťažšie je kritizovať ju ako milujúcu manželku a matku. Obidve roviny sa totiž v tejto jedinečnej bytosti ustavične prekrývali a podivuhodne spájali. Aj keď Mária Terézia prekypovala materinským citom voči svojim vojakom i poddaným, a zároveň nesmierne milovala aj svoje deti, ako členka európskeho panovníckeho rodu bola schopná pre blaho a rozmach habsburskej ríše obetovať hoci aj ich životné šťastie. Napokon ju tragicky poznačil osud jej syna Jozefa. Mária Terézia bola hlboko veriaca žena, bezhranične oddaná Bohu, čo sa prejavovalo aj pri jej dôležitých politických krokoch, aj vo vyhranenom prístupe k mravným normám medziľudských vzťahov. Najhlbšie ju ranilo, keď ju niekto podviedol, zatiaľ čo ona sama bola známa tým, že prísne dodržiavala zmluvy a vedela byť nekonečne vďačná za preukazované dobro.

S takýmito pevnými zásadami si Mária Terézia razí cestu bezohľadnou politikou osemnásteho storočia a ako čistý rojko Parzival zamotáva sa znova a znova do lživej pavučiny diplomacie. Fridrich II., známy svojimi brisknými úvahami, zhrnul raz princípy dynastickej imperialistickej politiky, ktorej neholdoval len on, ale aj ostatné korunované hlavy tých čias. Povedal: „Ak môžem niečo získať poctivou cestou, tak to urobím; ale ak treba klamať, som ochotný urobiť zo seba aj podvodníka.“ Podobne zmýšľali všetci vládcovia od Madridu po Paríž a od Berlína po Sankt Peterburg. Týchto niekoľko rodov si znova a znova rozdeľovalo koláč zvaný Európa, považujúc svoje krajiny za akýsi súkromný majetok. Ak ale niektorá z dynastických vetví vymrela, bola to katastrofa pre národy, ktorých sa to týkalo. Zo starých almár sa začali vyťahovať zažltnuté dedičské zmluvy – pravé i falošné – a protichodné záujmy sa často urovnávali len násilnými územnými čachrami. Dakedy z toho skrsla aj krvavá nekonečná vojna, ale vždy na to doplatili poddaní.

Ešte v predchádzajúcom storočí sa tieto vojny maskovali pláštikom náboženských rozbrojov. Teraz, v osemnástom, sú to už navidomoči bezohľadné, čisto mocenské boje. Národov sa nik nepýta. Apaticky berú na seba svoj krušný osud, ktorý im pripravujú tí veľkí, a zostávajú nemými obeťami vlastnej politickej nevyspelosti. Povstania sú zriedkavé, zväčša sa len jalovo repce, ako napríklad v Bavorsku proti panovaniu Habsburgovcov. Preto ani nie sú potrebné mimoriadne aparáty na politický útlak, satirické letáky neprinášajú nebezpečenstvo, básnici Voltairovho typu požívajú slobodu bláznov. Ale nič z toho nemôže zmeniť vzájomný pomer politických síl. Kde-tu si spoločnosť presadí také moderné výdobytky, ako je sloboda tlače alebo iné vymoženosti humanitného liberalizmu, ktoré potom v nasledujúcom storočí na prechodný čas zasa zrušia ako príliš pokrokové. Medzitým však predsa len vypukne Francúzska revolúcia, prvý výbuch utláčaných más, ktorý znova vynesie na povrch len zopár jedincov a napokon iba jedného, aby aj ten podviedol tie isté masy. Ako to v dejinách už býva, aj tu stojí na začiatku i na konci klamstvo.

Do lživej siete kabinetnej politiky sa mieša imoralizmus, ktorý sa pod znamením osvietenstva po prvý raz vedome odvracia od kresťanstva. Epocha logického rozumu sa usiluje dokázať, že človek aj bez cirkvi môže byť morálny, panovník chce zase dokázať, že je prvým sluhom a dobrodincom svojho národa – a sám podkopáva cirkvi pôdu pod nohami. Zároveň vysiela na cesty verbovačov, aby brutálnym násilím získali regrútov, ktorí rozšíria jeho šíky. Najvýraznejšie sa spájajú tieto rozpory v osobe Fridricha II.

Takto vyzerá politický život storočia, do ktorého sa narodila Mária Terézia. Jej rola v ňom – ako nekonečná reťaz kompromisov medzi záujmami habsburskej ríše a jej vlastnými zásadami – musela byť tragická. Znova a znova zvádzala boje sama so sebou a so svojím svedomím, a pravdepodobne ich bolo omnoho viac, ako prezrádzajú jej listy a pamäti. Všetko jej to ešte sťažoval sklon až do konca života nevypustiť opraty z rúk. Takto sa Mária Terézia umárala v konfliktoch, a predovšetkým v tom poslednom, najboľavejšom konflikte s vlastným synom. A hoci jej snahy a správanie boli také bezúhonné, napokon aj ju poškvrnila jej doba, tak ako každého, kto musel prejsť brudom dejín. Jedno však mohla o sebe povedať: že urobila všetko, aby zmiernila neprávosť svojej epochy.

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola

Rod Habsburgovcov

Od konca tridsaťročnej vojny, ktorá nevídaným spôsobom spustošila Nemecko a Európu vôbec, vyrástli sotva dve generácie, no ešte vždy jestvuje náboženské prenasledovanie, ešte vždy vyháňajú ľudí za vieru z domovov ako v Salzburgu, degradujú ich, ponižujú, pripravujú o existenciu. Ešte vždy stoja v Nemecku proti sebe dve kresťanské náboženstvá, aj keď sa už kde-tu prejavujú nesmelé snahy vybudovať medzi nimi mosty porozumenia.

Napriek všetkému sa však začína nová epocha, ktorá už nekladie takú veľkú váhu na náboženské boje, a pojem kacír sa už nespája s hrozivou predstavou plápolajúcej hranice. A predsa sa na dvore Braunschweigovcov odohráva čosi takmer neuveriteľné. Dvaja muži, učení teológovia, sa usilujú presviedčaním a teologicky fundovanými argumentmi urobiť z pätnásťročnej princeznej protestantského vyznania Alžbety Kristíny katolíčku. To, že jedným z týchto teológov je jezuitský páter Wolfgang Plöckner z Viedne, je pochopiteľné. Groteskné je však, že tým druhým teológom, usilujúcim sa o rekatolizáciu princeznej, je prominentný protestant, profesor teológie Fabricius z helmstedtskej univerzity.

Obaja teda spojenými silami pracujú na veľmi tvrdohlavej princeznej, ktorá nechce odstúpiť od svojej protestantskej viery a obraňuje ju na svoj vek prekvapujúcimi protiargumentmi – skutočne bojovná dišputa, akú Nemecko dosiaľ nezažilo.

A prečo to všetko? Prečo musia mladú princeznú nasilu vháňať do konfrontácie s vierou a so svedomím? Jedine preto, že majú pre ňu vo výhľade skvelú partiu: ruku španielskeho kráľa Karola Habsburského, ktorý môže španielskou kráľovnou urobiť iba katolícku princeznú.

Nemajú veru ľahkú robotu s touto princeznou, ktorá je nielen charakterovo pevná, ale aj mimoriadne bystrá – vlastnosť, ktorú zdedí po nej aj jej slávna dcéra. Nakoniec sa to predsa podarí. Svorné úsilie oboch vo veciach viery takých odlišných mentorov je korunované úspechom: Urobia z nej presvedčenú a na celý život hlboko veriacu katolíčku.

Takto spracovanú princeznú vypravia so slávnostným sprievodom do Viedne. Je to triumfálna cesta, za ktorú vďačí svojim osobným prednostiam: nielenže je skromná, šarmantná a pôvabná, ale ešte aj mimoriadne krásna – ani z tejto stránky nebude za ňou dcéra v ničom zaostávať. Za obdivu Viedenčanov uzatvára 23. januára 1708 v hietzinskom kostole sobáš so španielskym kráľom, ktorý zotrval vo svojej krajine a dal sa na tomto obrade zastupovať.

Nasledujúceho leta sa kráľ Karol, ktorý manželku dosiaľ poznal len z obrazov, presvedčí na vlastné oči o jej kráse. Lakonicky si poznamená do denníka: „Kráľovná veľmi pekná, mimoriadne content,“ a o pár dní nato: „Kráľovná, noc mimoriadne príjemná.“ V listoch z tohto obdobia manžel, nadšený svojou mladou ženou, nie je už taký skúpy na slovo.

Tento Karol, neskôr cisár Karol VI., ktorý sa vtedy práve horko-ťažko drží na španielskom tróne, podal sa celkom na svojho otca Leopolda I.: opatrný a rozvážny v každom počínaní, nie bez temperamentu a humoru, no všetko v medziach sebadisciplíny korunovanej hlavy, pod maskou neprístupného a neosobného majestátu, ako ho zažila väčšina súčasníkov. Vyčítajú mu nedostupnosť, rezervovanosť a to, že nikomu nevenuje svoju plnú dôveru. V tomto je mu jeho dcéra Mária Terézia nepodobná. Jeho zásadou bolo vždy sa ovládať a potláčať hnutia mysle. Preto ho nič tak priam nevyvádzalo z miery. Iba raz sa nemohol ovládnuť a prepadol zúfalstvu – keď na poľovačke nevdojak postrelil hlavného správcu stajní do brucha a celých dvanásť hodín, kým ranený zápasil so smrťou, sa nepohol od jeho lôžka.

Pod maskou dôstojnosti Karola VI. sa skrývalo mäkké srdce. Jeho najbližší ho poznali celkom inak. Tu, v rodinnom kruhu, bol prirodzený, milý a vľúdny, najmä keď sa mohol oddávať jedinej vášni svojho života, hudbe.

Ako panovník často pridlho uvažoval, nebol dosť rázny, odďaľoval dôležité rozhodnutia, alebo sa na ne aj nevedel odhodlať.

Keď však zahorel pre nejaký projekt, keď mal nejaký plán, držal sa ho zubami-nechtami a bol slepý voči politickej realite. Z tejto stránky bol teda skôr rojko než reálny politik, riskoval a uchyľoval sa k prenáhleným rozhodnutiam. Prejavilo sa to najmä pri jeho nešťastnom projekte pragmatickej sankcie, o ktorej bude ešte reč.

Keď roku 1711 nečakane zomrel Karolov brat, cisár Jozef I., Karola odvolali zo Španielska, kde práve tuho bojoval s bourbonským kráľom Filipom V. o svoje španielske dedičstvo, aby sa vrátil do Nemecka. Alžbetu Kristínu, ktorá bola s ním, nechal však v Barcelone. Povýšil ju do hodnosti regentky, a dvadsaťročná Alžbeta Kristína sa rozvážne a múdro vžila do svojej prvej panovníckej roly. Ohromovala ťažko zvládnuteľné katalánske stavy svojím sebaistým vystupovaním, hoci ju trápila túžba po domove a neprítomnosť manžela.

Dva roky však musela vydržať v Barcelone, lebo Karol sa nemienil definitívne vzdať už aj tak strateného španielskeho dedičstva. Až v marci 1713 zavolal Alžbetu Kristínu späť, aby ju v júli toho istého roka mohol konečne v Linci objať.

Nasleduje tiché obdobie vo Viedni, skalené vzrastajúcim znepokojením celej rodiny nad tým, že stále neprichádza potomok. Na Karola už odteraz doliehajú obavy o následníka dynastie, a postupne veľmi nešťastne ovplyvnia celú jeho politiku.

Pre prípad, že by nemal syna, vyniesol Karol VI. ustanovenie oprávňujúce nastúpiť na trón jeho dcéry, a ak by mal ostať bezdetný, určil za dedičky trónu dcéry Jozefa I. a Leopolda. Ešte však bola nádej, že bude mať vlastné deti.

A konečne, po osemročnom manželstve, porodila Alžbeta Kristína vytúženého následníka trónu, ktorému dali meno Leopold. No už po šiestich mesiacoch jej neduživé dieťa vyrvala smrť. V nasledujúcich rokoch priviedla Alžbeta Kristína na svet ešte tri dcéry, medzi nimi ako najstaršiu Máriu Teréziu, ale nádej, že budú mať mužských potomkov, sa nesplnila.

Druhá kapitola

Šťastná mladosť

Karol VI. sa však nevzdáva nádeje na mužského potomka, ešte vždy nevidí v Márii Terézii, narodenej 13. mája 1717, následníčku trónu. Toto veselé, živé dieťa, rovnako ako jeho mladšiu sestru, rozhodne nevychovávali ako budúcu panovníčku. Tak ako ostatné habsburské princezné, aj ona dostala iba základné vzdelanie. Do štátnických vecí ju nezasväcovali a takisto ju nepozývali na oslavy a dvorné slávnosti, na ktorých vystupoval otec vo funkcii panovníka. Pritom veselé a vyspelé dievča dychtilo po zážitkoch, triaslo sa za spoločenskými zábavami a slávnosťami, a už teraz prejavovalo sklon k pompéznemu životnému štýlu, ktorý ho bude sprevádzať väčšinu života.

Ak sa výnimočne smela na niečo dívať, napríklad na slávnosť Božieho tela vo Viedni, reagovala s impulzívnym nadšením. Procesiu sledovala z balkóna. Keď zbadala otca, ako kráča po ulici v parádnej uniforme, prísne podľa španielskeho dvorného ceremoniálu, v prvej chvíli ho nepoznala. No keď zazrela jeho tvár, neovládla sa a nahlas nadšene zakričala dolu: „Poď sem, tatuško, nech si ťa trošičku poobdivujem!“

Veľký dôraz sa kládol na vyučovanie jazykov. Nemčinu ako materinskú reč síce dosť zanedbávali, takže Mária Terézia sa nikdy nenaučila riadne pravopis, no o to väčšie vedomosti získala z francúzštiny. Od mladi ju výborne ovládala slovom i písmom. Popritom sa učila ešte latinčinu – štátny jazyk v Maďarsku –, taliančinu a trochu španielčinu. S mužom a s deťmi hovorila po nemecky, výrazným viedenským dialektom. V neskorších rokoch sa zdokonalila v taliančine: vyplynulo to podľa všetkého z jej záujmu o taliansku operu.

Tento záujem v nej už od detstva prebudil a rozvíjal otec, veľký milovník hudby. Sotvaktorej habsburskej princeznej sa od útlej mladosti dostalo také dôkladné hudobné vzdelanie. Pritom však neprišla do styku s Bachovou či Händlovou hudbou, iba s talianskou, nacvičovala si árie s vlastným klavírnym sprievodom a napríklad už ako dieťa vystupovala v hudobnej dráme, ktorú dirigoval otec.

Aj poéziu jej predstavovali iba v taliančine. Dvorný básnik a operný skladateľ Pietro Metastasio, pôvodom z Ríma, ktorého Karol VI. roku 1729 prijal do stálych služieb, skladal na viedenskom dvore básne na rozličné slávnostné príležitosti. Neskôr písal texty pre Mozarta a Haydna, bol spoločníkom Márie Terézie na viedenskom dvore, prežil ju o dva roky a zomrel roku 1782 ako osemdesiatštyriročný, keď popri vznikajúcej nemeckej literatúre dávno zhasla sláva jeho talianskych hudobných textov.

Popri Metastasiovi sa Mária Terézia podľa všetkého už v mladosti zoznamovala s francúzskymi básnikmi Boussetom, Fénelonom, Racinom a najmä s Molièrom, ktorého hry si aj neskôr často pozrela. Na čítanie jej zvýšil čas asi len za mladi.

Veľkú vážnosť si získala pre svoju zrelú múdrosť a príjemné spôsoby jedna z vychovávateliek Márie Terézie, grófka Charlotte Fuchsová, ktorú dieťa nežne oslovovalo „mami“. Cisár si ju cenil ako duchaplnú partnerku pri konverzácii, aj manžel Márie Terézie ju mal rád, najmä preto, že to bola ona, ktorá protežovala ich manželský zväzok a obraňovala ho pred všelijakými dvornými intrigami. Mária Terézia jej po smrti preukázala česť, akej sa inak nedostalo nijakému smrteľníkovi – dala svoju milovanú vychovávateľku pochovať do kapucínskej krypty vedľa sarkofágu rodičov. Odpočíva na tomto mieste ako jediná, ktorá nepatrila k rodu Habsburgovcov.

Už roku 1723 sa v užšom dvornom kruhu, kde reprezentovala mládež Mária Terézia a jej sestra Anna, objavil pätnásťročný František Štefan, syn vojvodu Leopolda Lotrinského, ktorého matka bola habsburská princezná.

O tom, že František Štefan sa má pohybovať na dvore a v cisárovej blízkosti, nerozhodol nik menší ako princ Eugen Savojský. V jeho pokynoch pre mladíka sa nachádza takáto pasáž: „Dedičný princ je povinný správať sa voči cisárovi s najväčším rešpektom, krotiť svoj temperament a hovoriť iba vtedy, keď mu cisár dá na to príležitosť. Musí sa v rozhovore vyhýbať akýmkoľvek dôvernostiam, nikdy nesmie cisárovi skákať do reči, a nakoľko len vie, musí hovoriť po nemecky. V styku s cisárovnou sa môže správať trochu živšie, ale tiež zdržanlivo.“

Mladý princ bol nielen učenlivý žiak, ale aj sám ako taký bol príjemným prínosom pre svoje okolie. Bol veľmi pekný a sympatický, vyznačoval sa neodolateľnou milotou a okrem toho sa správal mimoriadne skromne. A tak sa stalo, že si tento princ na viedenskom dvore šmahom získal všetky srdcia.

„Pre otcovské potešenie Vašej Milosti Vás môžem ubezpečiť,“ píše cisár vojvodovi Leopoldovi, otcovi Františka Štefana, „že tento mladý pán je na svoj útly vek priam obdivuhodne dokonalý, vo všetkom múdry a slušný, slovom taký, že Vaša Milosť môže za to len vzdávať Bohu vďaku, a vidieť, že bol vychovávaný pod stálym dohľadom a starostlivosťou svojho pána otca. Môžem ubezpečiť Vašu Milosť, že je u všetkých ľudí obľúbený a získal si ich obdiv.“

Cisár mal princa rád a vždy ho brával so sebou na poľovačky, napríklad do Laxenburgu na divé kačky. V milom, zdržanlivom a taktnom mladíkovi videl syna, ktorého mu osud nedožičil, a čoskoro sa začal starať o jeho vzdelanie, kde u Františka Štefana zbadal isté medzery. Jeho vedomosti z latinčiny boli veľmi slabé, takisto aj nemecký pravopis – do smrti sa ho riadne nenaučil, ibaže Mária Terézia mu v tomto ohľade nemohla nič vyčítať. Zato bol práve taký náruživý poľovník ako cisár. Už to bol pre Karola VI. dostatočný dôvod, aby sa povzniesol nad jeho ostatné chyby. Veľmi skoro začal rozmýšľať aj o zväzku Františka Štefana so svojou staršou dcérou, pravdaže, za predpokladu, že by sa Mária Terézia nestala dedičkou trónu, ale ostala arcivojvodkyňou. Pokiaľ teda ide o sobášne plány, je zatiaľ cisár voči lotrinskému príbuzenstvu zdržanlivý.

V skutočnosti existuje už z roku 1726 zmluva s niekdajšími spojencami Bourbonovcami, v ktorej sa Karol VI. zaväzuje, že svoje dve dcéry vydá za synov kráľa Filipa Bourbonského, svojho bývalého súpera v boji o španielsky trón.

Popritom prišiel na pretras aj ďalší sobášny plán: zväzok medzi Máriou Teréziou a o desať rokov mladším bavorským korunným princom Maximiliánom Jozefom Bavorským. Tento plán, ktorý podporoval najmä princ Eugen, by bol habsburskej ríši vyniesol Bavorsko. Preto keď František Štefan roku 1729 prevzal po smrti svojho otca vládu v Lotrinsku, cisár sa správal rezervovane.

Neslobodno pritom zabúdať, že u dvanásťročnej Márie Terézie v tom čase nemohlo byť ani reči o láske. František Štefan bol miláčikom viedenského dvora a malá Mária Terézia ho iste mala rada, ba možno ho, primerane svojmu veku, aj obdivovala, ale nič viac. Ťažko predpokladať, že by Mária Terézia bola nejako mimoriadne trpela odlúčením za tie tri roky, čo strávil František Štefan mimo viedenského dvora.

V máji 1732 prichádza František Štefan opäť na krátku návštevu do Viedne. Cisár mu ponúkne hodnosť miestodržiteľa v Uhorsku, so sídlom v Prešporku – ako sa vtedy nazývala Bratislava. Po počiatočných úvahách – krajina mu je úplne cudzia – František Štefan nový post prijme a čoskoro sa veľmi úspešne a delikátne ujme svojej novej úlohy. Cisárov srdečný vzťah k nemu ostáva naďalej nezmenený. Uchovali sa listy, v ktorých cisár nazýva Františka Štefana „anjelom“ a „drahým synom“.

V nasledujúcom roku vypukla vojna o poľský trón, ktorá pre cisára dopadla veľmi nepriaznivo. Musel sa rozlúčiť s Neapolom a so Sicíliou, a okrem toho hrozilo, že Lotrinsko bude musieť odstúpiť Francúzsku. Tým by bol František Štefan stratil územie. Habsburská dcéranásledníčka sa však mohla vydať jedine za knieža, ktorý v rámci ríše vládne aspoň v takej významnej krajine, ako je Prusko alebo Bavorsko. Pravdepodobnosť manželského zväzku sa teda čím ďalej, tým väčšmi rozplývala.

Práve v tom roku sa ukázalo, že Márii Terézii mladý Lotring nie je ľahostajný. Situácia však vyzerala tak, že záujmy srdca padnú za obeť politickým záujmom.

Karol VI. stál pred ťažkým rozhodnutím. Svoju dcéru miloval rovnako úprimne ako aj Františka Štefana. Okrem tohto osobného vzťahu hovorilo za zväzok Márie Terézie s Františkom Štefanom aj ďalšie hľadisko: keby sa pomaly vymierajúci rod Habsburgovcov spojil s iným veľkým panovníckym rodom, napríklad s Bourbonovcami alebo Wittelsbachovcami, rozplynul by sa v ňom, a pre budúcnosť by sa nezachovalo už ani meno Habsburg. Pri zväzku s menším rodom by sa však meno mohlo uchovať.

Cisár uvažoval. Váhavý ako vždy, odďaľoval rozhodnutie. Zaľúbenci sa v tomto období často stretávali, vo Viedni, v Laxenburgu, vo Wiener Neustadte. „Mami“ Fuchsová podporovala ich verejné, ba aj tajné schôdzky. Pri jednom takomto stretnutí v záhradnom pavilóne zámockého parku vo Wiener Neustadte si údajne dali slovo.

No ešte vždy sa nezdalo, že by sa táto ľúbostná romanca mala skončiť happyendom, ktorého sa mladé dvojice v kniežacích rodinách tých čias zvyčajne nedožili. Veď tu vždy šlo len o politické konštelácie, do ktorých sa museli manželstvá zakomponovať, a na lásku sa nebral ohľad. Politika si žiadala svoje. Ak František Štefan chcel ísť za hlasom srdca, musel priniesť obeť. Počas rokovaní o predbežnom mieri s Francúzskom sa totiž vynorila očakávaná nevyhnutnosť odstúpiť Lotrinsko. Požadovalo sa to od Františka Štefana pre prípad, že by vstúpil do zväzku s rakúskym panovníckym rodom. A rakúska vláda mala na splnení tejto požiadavky záujem.

Johann Christoph Bartenstein, cisárov politický poradca, ktorý pracoval na novej politike spojenectva s Francúzskom proti Prusku, najbližšiemu a najnebezpečnejšiemu nepriateľovi Rakúska, žiadal od Františka Štefana radikálne a celkom nezastreto: „Ak neodstúpite, vyhoďte si arcivojvodkyňu z hlavy.“ Tento rušiteľ ľúbostného šťastia Márie Terézie sa neskôr, v prvých rokoch vlády, stal múdrym poradcom mladej cisárovnej, až kým ho nevystriedal gróf Kaunitz.

Františka Štefana teda celkom vedome vháňali do konfliktu s vlastným svedomím. Už sa zdalo, že všetko padne, pretože ešte vždy nebolo isté, či František Štefan dostane ruku Márie Terézie, ak sa aj vzdá Lotrinska. Na druhej strane by sa asi zbytočne zdráhal odstúpiť svoju krajinu. Nemalo by to praktický význam – František Štefan by o ňu aj tak prišiel. Keby ho mali z Lotrinska s hanbou vyhnať, bolo by to preňho ešte trpkejšie. Okrem toho František Štefan jednoducho nemal v povahe, aby udatne zabojoval o svoje oprávnené dedičstvo.

Tento sympatický mladý muž teda nebol nijaký hrdina a podriadil sa cisárovej vôli. A tu cisár zasiahol. Jeho obľúbenec sa nesmie stať obeťou politiky! Súhlasil s manželstvom bez akejkoľvek podmienky. Tým padli všetky prekážky pre šťastný manželský zväzok zaľúbencov.

Dňa 31. januára 1736 sa František Štefan presne podľa španielskeho dvorného ceremoniálu uchádza o milovanú arcivojvodkyňu. V sprievode svojich dvoranov a šľachtických pážat sa odoberie do zámku požiadať cisárskych rodičov nevesty o jej ruku. Tí sa v tom čase ešte vždy nevzdávajú nádeje na mužského následníka trónu. Cisár má päťdesiatdva rokov, chorľavá cisárovná sa blíži k štyridsiatke. Ešte vždy možno v Márii Terézii vidieť iba jednu z princezien cisárskeho dvora, a nie dedičku trónu a neskoršiu panovníčku. Nespôsobí si teda ujmu, keď podá ruku na spoločnú cestu životom kniežaťu zo starého šľachtického rodu, hoci bez krajiny. Osud Márie Terézie ako jednej z cisárových dcér je zatiaľ – vzhľadom na túto eventualitu – bezvýznamný. Ako najstaršia sestra budúceho korunného princa a brata by v prípade smrti rodičov mohla byť jeho tútorkou.

Po pytačkách sa ženích vracia do Bratislavy a medzi ním a nevestou sa rozprúdi ľúbostná korešpondencia, v ktorej opäť reč srdca potlačí ceremoniálny štýl. František Štefan píše milovanej Márii Terézii – pravdaže, svojou príznačnou gramatikou, ktorá v doslovnom znení komolí zmysel jeho listov –, že si nevie predstaviť nič ukrutnejšie ako to, že mu nie je dovolené „samotnému padnúť k Vašim nohám“. Potom dodáva: „Našťastie dobre, že nie je dlho.“ Dni sú preňho neznesiteľné, pretože ju nemôže vidieť, avšak aj tak je vďačný „za milosť uvidieť láskavú odpoveď svojim riadkom“.

Nevesta promptne odpovedá: „Čo človek robí rád, nepadne mu zaťažko.“ Potom mu želá šťastnú cestu a dobré počasie a dúfa, že táto cesta bude posledná, „ktorú môj milovaný ráči podniknúť bez svojej takej oddanej nevesty“. Znova a znova vybočuje z obradného štýlu a jej kuriózny list predstavuje čarovnú zmiešaninu viedenského dialektu, francúzštiny, taliančiny a latinčiny. Po prvý raz sa z riadkov Márie Terézie ozýva ľúbiaca žena, ktorá striasa zo seba všetky dvorné konvencie. V oslovení Jeho Kniežacej Jasnosti sa ešte ako-tak pridŕža dvornej formy, takisto aj v podpise „Sponsa dilectissima“. Medzitým však dáva voľný priechod svojmu srdcu a priznáva sa ženíchovi, že kým čakala na jeho riadky, skučala ako nešťastné psíča. Potom píše po francúzsky: „Ľúbite ma trošilinku?“ a končí nežnou viedenčinou: „Adieu, kocúrik“ – a znova po francúzsky:

„Z celého srdca Vás objímam.“

Ešte treba prekonať poslednú prekážku: Mária Terézia musí dať vyhlásenie, že sa v rakúskej dynastii zrieka všetkých dedičných práv, ak by sa medzitým cisárovi narodil mužský potomok. Mária Terézia to s ľahkým srdcom podpíše. Z pohľadu veľkej politiky skutočne nerobí dobrú partiu, ale ide za volaním svojho srdca.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola: Rod Habsburgovcov

Druhá kapitola: Šťastná mladosť

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ