Stephen King

GERALD’S GAME

Copyright © 1992 by Stephen King

All rights reserved.

Translation © 1997, 2018 by Alica Lajdová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 1997, 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6257-7

Túto knihu s láskou a obdivom venujem šiestim dobrým ženám:

Margaret Spruceovej Morehousovej

Catherine Spruceovej Gravesovej

Stefanie Spruceovej Leonardovej

Anne Spruceovej Labreeovej

Tabithe Spruceovej Kingovej

Marcelle Spruceovej

(Sadie) sa vzchopila. Z jej odpovede zavial

neopísateľný sarkazmus a pohŕdavá nenávisť.

„Vy chlapi! Hnusné špinavé prasce.

Všetci ste rovnakí. Všetci. Svine! Svine!“

W. Somerset Maugham: Dážď

1

Jessie počula, ako zadné dvere sem-tam jemne pribuchol októbrový vánok, čo povieval okolo domu. Veraje na jeseň zakaždým navlhli, vyduli sa a dverami bolo treba poriadne tresnúť, ak ich človek chcel zatvoriť. Tentoraz na to zabudli. Pomyslela si, že povie Geraldovi, aby sa vrátil a dvere zavrel, kým sa priveľmi nerozvášnia, lebo inak ju ten buchot privedie do šialenstva. Potom jej napadlo, že by to za daných okolností bolo dosť smiešne. Celkom by im to pokazilo náladu.

Akú náladu?

Veru, to je otázka namieste. Vo chvíli, keď Gerald skrútol kľúč v druhej zámke, keď začula šťuknutie nad ľavým uchom, uvedomila si, že vlastne ani nestojí o to, aby v tejto nálade zostali. Samozrejme, práve preto si vôbec všimla, že dvere nie sú privreté. Spútavanie ju už prestalo vzrušovať.

O Geraldovi sa to však nedalo povedať. Mal na sebe iba šortky. Len sa mu pozrela do tváre, a zaraz zistila, že jeho záujem neochabuje.

Je to hlúpe, pomyslela si. No nebolo to len hlúpe. Bolo to aj trocha strašidelné. Nerada to pripúšťala, ale nedalo sa to poprieť.

„Gerald, čo keby sme to nechali tak?“

Na okamih zaváhal, zamračil sa, nato podišiel k skrinke, ktorá stála naľavo odo dverí do kúpeľne. Tvár sa mu vyjasnila. Sledovala ho z postele, kde ležala s roztiahnutými rukami za hlavou. Vyzerala ako Fay Wrayová v reťaziach, čakajúca na obludného King Konga. Zápästia mala pripnuté k žrdiam postele dvoma pármi pút. Reťaze jej umožňovali pohybovať rukami približne v rozpätí pätnástich centimetrov. Nuž, veľa to nebolo.

Gerald položil kľúče na skrinku. Jasne začula dve cinknutia. Zvuky vnímala mimoriadne citlivo. Obrátil sa k nej. Nad hlavou mu tancovali zvlnené pásy slnečného jasu, ktorý sa odrážal od hladiny jazera a chvel sa na vysokom bielom strope spálne.

„Čo ty na to? Už ma to prestalo baviť.“ A vlastne ma to nikdy ani priveľmi nelákalo, dodala v duchu.

Uškrnul sa. Mal ružovú tvár s hrubými črtami a uprostred čela mu vlasy, čierne ako havraní chvost, vybiehali do špica. Jeho úškrn v nej vyvolával pocit, o ktorý veľmi nestála. Nevedela celkom presne prečo, no…

Och, veľmi dobre vieš prečo. Vyzerá hlúpo, keď sa tak uškiera. Celkom jasne vidíš, ako sa mu IQ znižuje o desať bodov po každom milimetri, o ktorý sa ten úškrn rozšíri. Keď sa rozvinie do plnej šírky, tvoj muž, inak nemilosrdný advokát, vyzerá odrazu ako správca vidieckeho blázinca na dovolenke.

Kruté, ale nie celkom nepresné. No ako povedať vlastnému manželovi po takmer dvadsiatich spoločne strávených rokoch, že keď sa uškŕňa, vyzerá mierne duševne zaostalý? Prirodzene, odpoveď bola jednoduchá: nemôže mu to povedať. Jeho úsmev, to bolo čosi celkom iné. Usmieval sa krásne. Nazdávala sa, že predovšetkým pre ten úsmev, vrúcny a veselý, s ním začala chodiť. Podobal sa na úsmev jej otca, keď pred večerou popíjal džin s tonikom a rozprával pritom rodine o zábavných príhodách, čo počas dňa zažil. Toto však nebol úsmev. Bol to úškrn a Gerald si ho rezervoval výlučne na podobné príležitosti. Zišlo jej na um, že si azda myslí, že vyzerá ako vycerený vlk. Možno si pripadá ako pirát. Ako tam ležala s rukami natiahnutými nad hlavou, oblečená len v mininohavičkách, jej však pripadal iba hlúpy. Nie… retardovaný. Napokon, veď to nie je nijaký bezstarostný dobrodruh ako tí chlapi na obrázkoch v časopisoch pre mužov, nad ktorými sa zúrivo odbavoval v rokoch osamelej puberty. Je to len advokát s priširokou ružovou tvárou a úzkym pruhom vlasov, ktoré mu neúprosne postupne vypadávajú. Obyčajný advokát s postaveným vtákom, čo mu napína šortky. Aj to len mierne.

Stupeň erekcie sa jej však nevidel dôležitý. Išlo najmä o ten úškrn. Vôbec sa nezmenil a to znamenalo, že Gerald ju neberie vážne. On očakával, že bude protestovať. Veď to napokon patrilo k hre.

„Gerald, myslím to vážne.“

Úškrn sa rozšíril. Odkryl zopár drobných, neškodných advokátskych zubov. Jeho IQ kleslo o ďalších dvadsať, tridsať bodov. A ešte stále ju nepočúval.

Si si tým istá?

Bola si istá. Nepoznala každý záchvev jeho duše – predpokladala, že na to by potrebovala viac ako sedemnásť rokov spoločného života –, no domnievala sa, že má dosť slušnú predstavu o tom, čo sa mu preháňa v hlave. Myslela si, že keby to nevedela, bola by to veľká chyba.

Ak je to pravda, zlatko, ako je možné, že on sa v tebe vôbec nevyzná? Prečo nezbadal, že toto jednoducho nie je nejaká nová scénka v zabehanej sexuálnej fraške?

Zamračila sa. V duchu vždy počula hlasy – myslela si, že ich počujú všetci, hoci o tom zvyčajne nehovoria, tak ako nehovoria o fungovaní svojich vnútorností – a väčšinou to boli jej starí priatelia, s ktorými si veľmi dobre rozumela. Tento hlas bol však nový… a vôbec nie príjemný. Znel mocne, mlado a životaschopne. Vyznačoval sa aj akýmsi netrpezlivým podtónom. Ozval sa znova a odpovedal si na vlastnú otázku.

Nie je to v tom, že sa v tebe nevyzná. Len ti niekedy nechce rozumieť, zlatko.

„Gerald, fakt na to nemám chuť. Prines tie kľúče a odomkni ma. Môžeme to spraviť inak. Ak chceš, budem hore. Alebo môžeš iba tak ležať, s rukami za hlavou, a ja ti to urobím, vieš, tým druhým spôsobom.“

Si si istá, že to chceš urobiť? spýtal sa nový hlas. Naozaj si si istá, že sa s ním chceš milovať?

Jessie zatvorila oči, akoby tým mohla hlas odohnať. Keď ich znova otvorila, Gerald stál konča postele a predná časť šortiek sa mu vydúvala ako prova lode. No… skôr ako predok loďky z hračkárstva. Úškrn sa mu ešte väčšmi rozšíril a odhalil posledné zuby na oboch stranách, tie so zlatými plombami. Uvedomila si, že ten úškrn sa jej nielen nepáči, ale ním dokonca opovrhuje.

„Dovolím ti byť hore… ale iba ak budeš dobrá, veľmi dobrá. Vieš byť veľmi dobrá, Jessie?“

Aké melodramatické, poznamenal nový, vecný hlas. Náramne melodramatické.

Zastokol si palce za pás ako nejaký pištoľník z grotesky. Keď si stiahol šortky cez objemné boky, zleteli dolu poriadne rýchlo. A už je tu, odhalený. Nie obdivuhodný nástroj lásky, ktorý prvý raz videla ako dievča na stránkach Fanny Hill, ale čosi pokorné, ružové a obrezané. Päť palcov celkom zanedbateľnej erekcie. Pred dvoma, troma rokmi videla počas jedného zo svojich zriedkavých výletov do Bostonu film Brucho architekta. Tak, pomyslela si, a teraz sa dívam na Penis advokáta. Musela sa premáhať, aby sa nerozosmiala. Zasmiať sa v tejto chvíli by nebolo veľmi diplomatické.

Vtom jej niečo napadlo a smiech ju hneď prešiel. Nevedel, že ona to myslí vážne, lebo v jeho očiach tu bezdetná Jessie Mahoutová Burlingamová, Geraldova manželka, sestra Maddy a Willa, dcéra Toma a Sally, v skutočnosti vôbec nebola. Vytratila sa z jeho predstáv, len čo kľúče krátko, oceľovo cvakli v zámkoch pút. Dobrodružné časopisy pre mužov, ktoré čítal v mladosti, nahradila v spodnej zásuvke písacieho stola hŕba pornočasopisov. Ženy, čo mali na sebe len perlové náhrdelníky, kľačali v tých časopisoch na medvedích kožiach, a muži, v porovnaní s ktorými Geraldovo sexuálne vybavenie vyzeralo dosť úboho, sa ich zmocňovali zozadu. Na posledných stranách týchto časopisov, medzi inzerátmi na sex cez telefón, boli reklamy na nafukovacie postavy, ktoré vraj verne anatomicky imitovali ženské telo. Najbizarnejší nápad, s akým sa Jessie stretla. S pobavením teraz myslela na tie vzduchom naplnené bábiky, ich ružovú pokožku, postavy ako z kreslených seriálov a bezvýrazné tváre. Nebola to predstava ako z hororu – nie celkom –, no v jej mysli zablyslo prudké svetlo a odhalilo krajinu strašidelnejšiu ako táto stupídna hra alebo fakt, že tentoraz ju hrajú v letnom dome pri jazere, hoci leto sa už dávno rozbehlo v ústrety ďalšiemu roku.

Tie predstavy jej však nebránili vnímať okolité zvuky. Začula motorovú pílu, ktorá hučala hlboko v lese asi päť míľ od ich domu. Bližšie, nad jazerom Kashwakamak, v októbrovom vzduchu bláznivo zakvílila potápka, ktorá sa oneskorila pri odlete na juh. Ešte bližšie, kdesi tu, pri severnom brehu, štekal pes. Bol to nepríjemný, chrapľavý zvuk, no Jessie sa zdal čudne upokojujúci. Znamenalo to, že tu bol aj niekto iný, hoci bola polovica októbra. Inak počula len dvere búchajúce o vydutú zárubňu, rozkývané ako starý zub v zhnitom ďasne. Videlo sa jej, že ak ten lomoz bude musieť ešte dlho počúvať, privedie ju o zdravý rozum.

Gerald bol už celkom nahý, len okuliare si nechal. Kľakol si na posteľ a posúval sa k nej. Oči mu ešte vždy žiarili.

Zišlo jej na um, že práve jas v jeho pohľade ju prinútil pokračovať v tejto hre, hoci ju počiatočná zvedavosť už celkom prešla. Už roky sa na ňu Gerald nepozrel s toľkou páľavou v očiach. Nevyzerala zle, darilo sa jej udržiavať si postavu, no Geraldov záujem sa aj tak začal vytrácať. Pomyslela si, že čiastočne za to môže pijatika. Pil oveľa viac ako v čase, keď sa brali. Vedela však, že to nie je všetko. Nebude to súvisieť so starou múdrosťou, ktorá vraví, že keď sa ľudia priveľmi zblížia, začnú jeden druhým opovrhovať? Pre zamilovaných by to nemalo platiť, aspoň podľa romantických básnikov, ktorých čítala v škole. Po skončení univerzity však postupne prišla na to, že o určitých faktoch života John Keats ani Percy Shelley vôbec nepísali. Prirodzene, zomreli oveľa mladší, ako boli teraz ona a Gerald.

Teraz však na tom pramálo záležalo. Dôležitejšie asi bolo, že v hre pokračovala dlhšie, ako chcela, lebo sa jej páčil jas v Geraldových očiach. Vďaka nemu sa cítila mladá, pekná a žiaduca. Ale…

… ak si si myslela, že vidí naozaj teba, keď sa objaví tá žiara v jeho pohľade, mýlila si sa, zlatko. Alebo si klamala sama seba. A možno sa teraz musíš rozhodnúť, naozaj rozhodnúť, či máš v úmysle naďalej sa nechať ponižovať. Lebo veď práve to cítiš, či nie? Poníženie.

Vzdychla si. Áno. Bolo to tak.

„Gerald, myslím to naozaj vážne.“ Ozvala sa tentoraz hlasnejšie a jas v jeho očiach sa trochu zachvel. Dobre. Zdá sa, že ju predsa vníma. Možno je všetko v poriadku. Nie je to skvelé, už dávno sa to nedá nazvať skvelým, ale čo sa dá robiť. Nato sa jas znova objavil a chvíľu po ňom nasledoval idiotský úškrn.

„Dostaneš príučku, moja pyšná krásavica,“ povedal. Naozaj to povedal a slovo krásavica vyriekol ako dáky statkár v zlej viktoriánskej melodráme.

Tak nech to spraví. Len ho nechaj a bude pokoj.

Tento hlas dobre poznala a zamýšľala riadiť sa jeho radou. Nevedela, či by jej to Gloria Steinemová schválila, no na tom jej nezáležalo. Bola to lákavá rada a navyše praktická. Nech to spraví a bude pokoj.

Vtom natiahol ruku, jemnú, s krátkymi prstami a ružovú ako konček jeho penisu, a schmatol jej prsník. Čosi v jej vnútri prasklo ako presilená šľacha. Prudko mykla bokmi dohora a ruku zo seba striasla.

„Prestaň, Gerald. Odomkni tie sprosté putá a pusť ma. Prestalo ma to baviť tuším už minulý rok v marci, keď bol ešte sneh. Vôbec sa necítim sexi. Cítim sa smiešne.“

Teraz ju už určite vnímal. Zbadala to podľa toho, že žiara v očiach mu hneď zhasla ako plameň sviečky pri náhlom závane silného vetra. Nazdávala sa, že do mozgu mu prenikli najmä dve slová – sprosté a smiešne. V detstve bol tučný a nosil hrubé okuliare. Rande nemal až do osemnástich rokov. Vtedy sa dal na prísnu diétu a začal cvičiť, aby ho nepridusil tuk, čo ho obopínal. V druhom ročníku na vysokej škole už Gerald dokázal svoj život „ovládať“, ako sa vyjadril (akoby život, najmä jeho život, bol dáky divý mustang, ktorého treba skrotiť). Vedela však, že na strednej škole prežíval hrozné veci, ktoré v ňom vyvolali pocit menejcennosti a podozrievavosť.

Úspešná kariéra podnikového právnika a manželstvo s ňou – nazdávala sa, že to tiež zohralo úlohu, možno aj rozhodujúcu – mu pomohli znovu nadobudnúť sebadôveru. No predpokladala, že nočné mory ho ešte vždy občas prenasledujú. Kdesi v hĺbke duše znova prežíval príkoria v študovni a výsmech v telocvični, kde sa nezmohol na viac než zopár nemotorných vzporov. Napríklad slová ako sprostý a smiešny v ňom iste vyvolali predstavu strednej školy, akoby to bolo včera… aspoň si to myslela. Podľa nej boli psychológovia schopní natárať neuveriteľné hlúposti o mnohých veciach, ale pokiaľ išlo o uvzatú vytrvalosť niektorých spomienok, trafili klinec po hlavičke. Podaktoré spomienky prilipli k duši ako hnusné pijavice a určité slová, ako povedzme teraz sprostý a smiešny, ich zaraz vedeli oživiť.

Čakala, že ju bodne osteň hanby pre ten úder pod pás, a potešila sa, keď sa tak nestalo. A možno sa jej aj uľavilo.

Hádam som len unavená z toho pretvarovania, pomyslela si, a to ju priviedlo k ďalšej myšlienke. Aj ona môže mať svoje vlastné predstavy o sexe. A ak ich má, táto záležitosť s putami k nim rozhodne nepatrí. Vďaka nim sa cítila pokorená. Celý ten nápad v nej vyvolával pocit poníženia. Prvých pár experimentov so šatkami sprevádzalo akési trápne vzrušenie a dva razy mala niekoľko orgazmov za sebou, čo bolo u nej nezvyčajné. Jednako to malo vedľajšie následky, ktorým spočiatku nevenovala pozornosť. Pocit poníženia bol len jedným z nich.

Po každej z verzií Geraldovej hry ju prenasledovali zlé sny. Prebúdzala sa z nich spotená a zadychčaná, so zaťatými päsťami. Pamätala si iba jeden z tých snov. Bola to vzdialená, nejasná spomienka: celkom nahá hrala kroket a odrazu zhaslo slnko.

O to sa nestaraj, Jessie. Tým sa môžeš zaoberať inokedy. Teraz je dôležité iba to, aby ti odopol putá.

Áno. Lebo toto nebola ich hra. Bola to jeho hra. Ona v nej pokračovala jednoducho preto, že to Gerald chcel. A to už nestačilo.

Potápka znovu osamelo zakvílila. Geraldov nasprostastý úškrn plný očakávania sa zmenil na výraz trpkého rozčarovania. Pokazila si mi hru, ty potvora, hovoril ten výraz.

Jessie si spomenula, kedy videla naposledy tento výraz. V auguste za ňou Gerald prišiel s lesklou brožúrou. Ukázal jej, čo chce, a ona súhlasila. Samozrejme, môže si kúpiť Porsche, iste si to môžu dovoliť, no podľa nej bolo lepšie kúpiť si členstvo v športovom klube Forest Avenue, čo jej sľuboval už celé dva roky. „Jednoducho teraz nemáš na Porsche postavu,“ povedala. Vedela, že to nie je veľmi diplomatické, ale mala dojem, že nie je čas na diplomatické kľučky. Okrem toho ju tak unavoval, že sa už ani zamak nestarala o jeho pocity. V poslednom čase sa jej to stávalo čoraz častejšie. Znechucovalo ju to, ale nevedela si s tým poradiť.

„Čo to má znamenať?“ spýtal sa vtedy škrobene. Neunúvala sa odpovedať. Vedela, že keď Gerald kladie takúto otázku, takmer vždy je to rečnícka otázka. Pravý význam sa skrýval v jednoduchom podtexte: Rozčuľuješ ma, Jessie. Nezapájaš sa do hry.

Vtedy sa však rozhodla, že podtext bude ignorovať, a odpovie na otázku.

„Znamená to, že v zime budeš mať štyridsaťšesť, či už budeš majiteľom Porsche, alebo nie… a aj tak budeš mať pätnásť kíl navyše, Gerald.“ Kruté, áno, ale mohla ho uraziť aj väčšmi. Mohla mu opísať obraz, ktorý sa jej vybavil pred očami, keď sa pozerala na fotografiu športového voza na prednej strane tej lesklej brožúry. Videla pred sebou bucľaté chlapča s ružovou tvárou, ktoré sa potajomky vybralo k opustenému jazeru.

Gerald jej brožúru vytrhol z ruky a bez slova odišiel. Odvtedy Porsche nespomenul… ale často vybadala v jeho pohľade nevôľu.

Teraz videla ešte intenzívnejšiu obmenu tohto pohľadu.

„Vravela si, že by to mohlo byť zábavné. Presne tak si to povedala.“

Naozaj to povedala? Pravdepodobne. Urobila chybu. Omyl, to je všetko, pošmyknutie na banánovej šupke. Iste. Ale ako mala povedať manželovi, že odúva spodnú peru ako decko, čo sa chystá spustiť cirkus?

Nevedela to, a preto sklopila zrak… a uvidela čosi, čo sa jej vôbec nepozdávalo. Geraldova verzia perpendikľa ani trocha nezvädla. Očividne vôbec nezaregistroval zmenu plánov.

„Gerald, jednoducho na to…“

„… nemáš chuť? Dočerta, to je ale prekvapenie, čo? Vzal som si predsa dovolenku na celý deň. A ak tu prespíme, zostáva nám ešte aj zajtrajšie predpoludnie.“ Chvíľu nad tým špekuloval a potom zopakoval: „Vravela si, že by to mohlo byť zábavné.“

V mysli hľadala výhovorky ako starý unavený hráč pokru. Áno, ale teraz ma bolí hlava; Áno, ale mám tie odporné predmenštruačné kŕče; Áno, ale som žena, a mám právo zmeniť názor; Áno, ale keď sme na tejto samote, mám z teba strach, ty zlý, nádherný, brutálny chlap. Vymýšľala klamstvá, ktoré by uspokojili jeho ego. No skôr ako stihla vytiahnuť nejakú kartu, ozval sa ten nový hlas. Po prvý raz prehovoril nahlas. Jessie prekvapilo, keď zistila, že znie rovnako, ako keď ho počula v duchu: mocný, nevzrušený, rozhodný.

Pripadal jej aj povedomý.

„Máš pravdu. Asi som to povedala. Ale zábavné sa mi videlo vypadnúť s tebou preč, ako sme to robievali kedysi, prv ako si spravil kariéru. Myslela som si, že by sme mohli trochu prevetrať struny v posteli, potom si sadnúť na terasu a vychutnávať ticho. A po západe slnka by sme si mohli zahrať scrabble. Je to také neprijateľné, Gerald? Čo myslíš? Povedz! Naozaj to chcem vedieť.“

„Ale vravela si…“

Uplynulých päť minút sa mu snažila povedať rozličnými spôsobmi, že sa chce z tých prekliatych pút dostať von, a on ich ešte vždy neodomkol. Jej netrpezlivosť prerástla do zúrivosti. „Panebože, Gerald, už od začiatku sa mi to nezdá zábavné. Keby si nebol taký tupý, dávno by si to zbadal!“

„Rečičky, sarkastické a dôvtipné. Niekedy ma unavuje to tvoje…“

„Gerald, keď si dačo vezmeš do hlavy, po dobrom ani po zlom sa s tebou nedá pohnúť. A čia je to chyba?“

„Nemám rád, keď si takáto, Jessie. Vôbec sa mi to nepáči.“

Nevyvíjalo sa to len od zlého k horšiemu, bolo to priam príšerné. A najstrašnejšie bolo, že sa to zomlelo tak rýchlo. Odrazu si pripadala ustatá a vybavil sa jej verš z piesne Paula Simona: „Nechcem túto šialenú lásku.“ To je ono, Paul. Možno si krátky, ale hlúpy nie si.

„Viem. V poriadku, nepáči sa ti to. Ale teraz ide o tie putá, nie o to, či sa ti páči alebo nie, že som na niečo zmenila názor. Daj mi tie putá dolu. Počúvaš ma?“

Nepočúva, pomyslela si znechutene. Naozaj nepočul.

Ešte vždy bol o krok pozadu.

„Si nemožne nedôsledná a paromsky ironická. Ľúbim ťa, Jess, ale tú tvoju prekliatu bezočivosť som odjakživa neznášal.“ Ľavou dlaňou si prešiel po našpúlených perách, pripomínajúcich ružový puk, a smutne na ňu pozrel. Úbohý, zneužívaný Gerald, ktorému bola takým nekonečným bremenom žena, čo ho vytiahla až sem, do tejto divočiny, a nakoniec odmietla splniť svoju manželskú povinnosť. Úbohý, zneužívaný Gerald, ktorý sa vôbec nechystal zájsť po kľúče od pút, čo ležali na skrinke pri dverách do kúpeľne.

Ako tam ležala na chrbte, jej stiesnenosť sa postupne menila na čosi iné. Bola to zmes zlosti a strachu, ktorú predtým pocítila len raz. Keď mala asi dvanásť rokov, brat Will ju na oslave svojich narodením uštipol do zadku. Videli to všetci jej kamaráti a smiali sa. Ha-ha, to je ale psina. Jej to však nepripadalo smiešne.

Will sa rehúňal zo všetkých najväčšmi, až sa prehýbal, ruky si zapieral do kolien a vlasy mu viseli do tváre. Stalo sa to približne rok predtým, ako sa objavili Beatles, Stones, Searchers a ostatné skupiny, takže Willova hriva bola na tie časy naozaj mohutná. Zrejme ju cez tie vlasy ani nevidel, lebo nemal potuchy, aká je nazlostená, hoci za normálnych okolností veľmi dobre rozoznal zmeny jej nálady. Chichúňal sa tak dlho, až jej krv zovrela v žilách. Uvedomila si, že musí niečo urobiť, inak vybuchne. Zovrela ruku do päste, a keď napokon jej milovaný braček zdvihol hlavu, aby na ňu pozrel, udrela ho do tváre. Zvalil sa ako kolkársky kužeľ a rozreval sa.

Neskôr si chcela nahovoriť, že ručal väčšmi od prekvapenia ako od bolesti, no vedela, i keď mala len dvanásť, že to tak nebolo. Ublížila mu, veľmi. Spodnú peru mu rozrazila na jednom a vrchnú na dvoch miestach. A prečo? Lebo urobil hlúposť? Veď mal len deväť rokov, práve v ten deň, a všetky decká v jeho veku boli hlúpe. Nie, neurobila to pre jeho hlúposť. Urobila to zo strachu. Bála sa, že ak niečo nespraví s tou zlosťou a so zahanbením, čo sa v nej hromadili ako škaredá zelenkastá pena, tak (zhasne slnko) kvôli tomu určite exploduje. Vtedy si uvedomila pravdu: mala v sebe studňu a voda v tej studni bola otrávená. Keď ju William uštipol do zadku, spustil do studne vedro a vytiahol ho plné kalu a rozvírenej špiny. Nenávidela ho preto, a nazdávala sa, že pre tú nenávisť ho udrela. To čosi, hlboko vnútri, ju desilo. Teraz, po rokoch, zistila, že to ešte vždy… ale aj tak ju to privádzalo do zúrivosti.

Nezhasneš slnko, pomyslela si, no nemala ani tušenia, čo to vlastne znamená. Buď prekliaty, ak to spravíš.

„Nemienim sa škriepiť o detailoch, Gerald. Dones kľúče od tých poondiatych pút a odomkni ma.“

Nato povedal čosi také ohromujúce, že spočiatku to ani celkom nepochopila: „A čo ak to neurobím?“

Najprv si uvedomila, že hovorí iným tónom. Zvyčajne rozprával silným hlasom, príkro a hrubo – ja som tu šéf, takže všetci máte veľké šťastie, no nie? – vyhlasoval ten hlas. No teraz takmer šepkal, priadol a to od neho ešte nepočula. Zrak sa mu znova rozžiaril tým pálčivým jasom, ktorý ju kedysi vzrušoval. Nevidela ho celkom dobre, oči mal sklopené za sklami okuliarov so zlatým rámom. Ale bol tam. Veru bol.

Čudné veci sa diali aj s jeho penisom. Ani trocha neochabol. Skôr sa jej videlo, že je väčší ako kedykoľvek predtým… ale možno to bol len výplod jej predstavivosti.

Naozaj, zlatko? Ja si to nemyslím.

Pouvažovala o tom a napokon sa sústredila na to, čo povedal. Na tú ohromujúcu otázku. A čo ak to neurobím?

Tentoraz si nevšímala tón, ktorým hovoril, ale zmysel slov. Keď ich konečne celkom pochopila, pocítila, že jej zlosť a strach o niečo vzrástli. Kamsi do jej vnútra sa opäť spúšťalo vedro, aby vynieslo na povrch ďalšiu dávku slizu – kalnú vodu plnú mikróbov jedovatých ako hady z močarísk.

Dvere plesli o zárubňu, pes sa v lese znovu rozštekal, no bolo ho počuť už bližšie. Keď toto všetko bude musieť ešte dlho počúvať, určite dostane migrénu.

„Počuj, Gerald,“ prehovorila svojím novým, mocným hlasom. Uvedomovala si, že tento hlas si mohol vybrať aj vhodnejšiu chvíľu na to, aby sa napokon ozval. Veď bola na opustenom severnom brehu jazera Kashwakamak, pripútaná k posteli a mala na sebe len tenké nylonové nohavičky. Ale aj tak ten hlas počúvala s obdivom, hoci proti svojej vôli. „Počúvaš ma? Viem, že v poslednom čase neveľmi vnímaš, čo ti vravím, ale tentoraz je naozaj dôležité, aby si ma vypočul. Takže… počúvaš ma konečne?“

Kľačal na posteli a pozeral na ňu ako na neznámy exemplár chrobáka. Líca, ktoré pokrývala sieť tenučkých šarlátovočervených nitiek (v duchu ich nazývala Geraldovými alkoholickými znamienkami), mal takmer fialové. Podobnú škvrnu mal na čele. Bola tmavá a ostro ohraničená. „Áno,“ povedal a vďaka jeho novému pradúcemu hlasu to vyznelo ako aáánno. „Počúvam, Jessie. Pravdaže počúvam.“

„Dobre. Tak choď k tej skrinke a prines kľúče. Odomkneš toto“ – zaštrngotala pravým zápästím – „a potom toto.“ Zaštrngotala aj ľavým. „Ak to hneď urobíš, môžeme si normálne a bez problémov zasúložiť, spoločne dosiahnuť vyvrcholenie, a potom sa vrátime do Portlandu, k nášmu normálnemu životu bez problémov.“

A k nezmyselnému životu, pomyslela si. To si vynechala. Do Portlandu, k normálnemu, nezmyselnému životu bez problémov. Možno to tak bolo, a možno to trochu prehnala (zistila, že keď je človek pripútaný k posteli, má sklon dramatizovať), ale v každom prípade bolo asi dobre, že si to nechala pre seba. Naznačovalo to, že ten nový hlas nebol napokon celkom nerozvážny. Vtom, akoby jej chcel protirečiť, ozval sa mocne a chvel sa rozhorčením.

„Ale keď ma budeš ďalej rozčuľovať a robiť hlúposti, pôjdem odtiaľto rovno k sestre, zistím, kto ju zastupoval pri rozvode, a zavolám mu. Nežartujem. Nechcem hrať túto hru!“

Začalo sa diať čosi neuveriteľné. Ani vo sne by jej také čosi nezišlo na um. Jeho úškrn sa znova dral na povrch. Vynáral sa ako ponorka, ktorá sa konečne dostala do známych vôd po dlhej a nebezpečnej plavbe. To však nebolo až také neuveriteľné. Naozaj neuveriteľné bolo, že vyškerený Gerald už nevyzeral ako neškodný retarďák. Vyzeral ako nebezpečný blázon.

Opäť ukradomky natiahol ruku, pohladkal jej prsník, a potom ho bolestivo stisol. Nepríjemný manéver ukončil tým, že ju uštipol do bradavky, čo predtým nikdy neurobil.

„Au! Gerald, to bolí!“

Vážne a uznanlivo prikývol, čo v kombinácii s príšerným úškrnom vyzeralo veľmi nezvyčajne. „Dobré, Jessie. Naozaj. Mohla by si byť herečka. Alebo pobehlica, s ktorou sa dohovára schôdzka telefonicky. Jedna z tých drahších.“ Zaváhal, a nato dodal: „To mal byť kompliment.“

„Preboha, čo to trepeš?“ spýtala sa, hoci dobre vedela, čo trepe. No teraz sa už skutočne bála. V spálni sa vznášalo zlo, vírilo a kúdolilo sa ako smolný dym.

Okrem toho bola ešte aj nazlostená. Ako vtedy, keď ju Will uštipol do zadku.

Gerald sa zasmial. „Že čo trepem? Na chvíľu som ti uveril. To som tým chcel povedať.“ Položil jej ruku na pravé stehno. Keď sa znova ozval, znelo to stroho a vecne. „Tak, roztiahneš ich, alebo to mám urobiť ja? Patrí to k hre?“

„Pusť ma!“

„Veď áno… potom.“ Druhá ruka mu vystrelila dopredu. Tentoraz ju uštipol do pravého prsníka, tak silno, že v nervoch jej až zaiskrilo po celom boku. „Ale teraz už roztiahni tie nádherné nohy, moja pyšná krásavica!“

Bližšie sa mu prizrela a zbadala čosi hrozné. On to vedel. Vedel, že nežartuje, keď mu vravela, aby skončili. Vedel to, ale rozhodol sa tváriť, že nevie. Je také niečo vôbec možné?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1