Catherine Steadman

SOMETHING IN THE WATER

Copyright © 2018 by Catherine Steadman

Translation © 2019 by Jana Seichertová

Jacket design © 2019 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6477-9

Venujem Rossovi

Podrobne opísané víťazstvo sa už nedá odlíšiť od porážky.

JEAN-PAUL SARTRE: Diabol a pánboh

Usmejem sa, môj úsmev prenikne do vašich zreníc a bohvie, na čo sa zmení.

JEAN-PAUL SARTRE: S vylúčením verejnosti

1

Sobota 1. októbra

Hrob

Položili ste si niekedy otázku, ako dlho trvá vykopanie hrobu? Ak nie, už si ju ani neklaďte – trvá to celú večnosť. Ak áno, svoj odhad vynásobte dvomi.

Zaiste ste to videli vo filme: spotený hrdina, možno so zbraňou pritisnutou k hlave, kope pod sebou jamu, kým sa neocitne vo svojom vlastnom hrobe hlbokom stoosemdesiat centimetrov. Alebo dvaja smoliarski zlodeji sa hádajú uprostred bláznivého chaosu a lopatami vyhadzujú hlinu k oblohe, ľahko ako v kreslenom filme.

Lenže skutočnosť vyzerá inak. Kopanie jamy je drina. Nie je na tom nič ľahké. Hlina je hutná, ťažká a nepoddajná. Vlastne to je čertovsky ťažké.

Aj nudné a zdĺhavé, no treba to urobiť.

Stres, adrenalín a zúfalá živočíšna potreba zvládnuť to vás poháňajú vpred približne dvadsať minút a potom sa zrútite. Svaly na rukách aj na nohách sa vám napínajú až ku kostiam, telo máte ako v ohni. Srdce vás bolí od doznievajúceho adrenalínového šoku, hladina cukru vám klesne a narazíte do imaginárnej steny. Napriek silnému nárazu je vám jasné ako facka, že bez ohľadu na neznesiteľnú únavu tú jamu jednoducho treba vykopať.

Čoskoro chytíte druhý dych. V maratóne tá chvíľa nastane približne v polovici trasy, keď vám novosť pohybu zovšednie a pochopíte, že musíte dokončiť tie neradostné, prekliate preteky. Vložili ste do nich všetko, čo máte, neodvolateľne ste sa zaviazali. Všetkým priateľom ste oznámili, že pobežíte maratón, a prehovorili ste ich, aby prispeli na dobročinný projekt, o ktorom máte iba nejasnú predstavu. Previnilo sľúbili väčší príspevok, než pôvodne zamýšľali, lebo kedysi na univerzite absolvovali charitatívnu jazdu na bicykli, ktorej podrobnosťami vás nudia zakaždým, keď sa opijú. (Ešte vždy hovorím o maratóne, tak zostaňte so mnou.) Potom ste každý večer behali v parku s píšťalami pulzujúcimi bolesťou a so slúchadlami na ušiach, lebo ste chceli vyzvať na súboj vlastné telo a zistiť, kto zvíťazí. Problém je však v tom, že ho nesleduje nikto okrem vás a že nikomu okrem vás na ňom nezáleží. Je to skrátka iba o vás a vašej snahe o prežitie. Pri kopaní hrobu máte pocit, akoby stíchla hudba, no vy sa nesmiete zastaviť. Keby ste prestali tancovať, zomreli by ste. A tak kopete ďalej. Robíte to, lebo druhá možnosť je oveľa horšia ako kopanie bezodnej jamy v tvrdej zemi udupanej lopatou, ktorú ste našli v kôlni neznámeho starca.

Kopete a pred očami sa vám mihajú farby: zrakové vnemy spôsobené metabolickou stimuláciou neurónov vo vizuálnom kortexe, vyvolanou nedostatočným okysličovaním a nízkou hladinou glukózy. V ušiach vám reve krv – môže za to nízky krvný tlak spôsobený dehydratáciou a nadmernou námahou. A vaše myšlienky? Tie plávajú pokojnými vodami vášho vedomia. Podchvíľou vystrčia hlavu nad hladinu, no zakaždým zmiznú, skôr než ich zachytíte. Myseľ máte celkom prázdnu. Váš centrálny nervový systém spracúva tento vysiľujúci pohyb ako situáciu bojuj, alebo zomri, cvičením stimulovaná neurogenéza a „vyplavovanie endorfínov spôsobené cvičením“, ktoré je čoraz populárnejšou témou športových časopisov, utlmujú činnosť vášho mozgu a zároveň ho chránia pred trvalou bolesťou a stresom z fyzicky namáhavej práce.

Vyčerpanie spôsobené behom alebo kopaním je fantastický emocionálny buldozér.

Približne po štyridsiatich piatich minútach usúdim, že stoosemdesiat centimetrov je v prípade tohto hrobu nereálna hĺbka. Tak hlboko kopať jednoducho nevládzem. Meriam stošesťdesiatsedem centimetrov. Ako z tej jamy vôbec vyleziem? Jej kopaním som sa ocitla v nezávideniahodnej situácii.

Podľa prieskumu YouGov z roku 2014 stošesťdesiatsedem centimetrov je ideálna výška pre Britku – priemerný Brit by ju u svojej partnerky zjavne uvítal. Takže mám šťastie a Mark takisto. Bože, kiež by tu bol so mnou!

Ak sa neprekopem do stoosemdesiatcentimetrovej hĺbky, koľko zeme ešte musím vykopať? Aká hĺbka bude stačiť?

Telá zvyčajne nájdu, ak hrobár kopanie jamy odflákol. Nechcem, aby sa mi to stalo, verte mi. Po takom výsledku rozhodne netúžim. Odfláknutý pohreb, rovnako ako každá odfláknutá práca, má zvyčajne tri príčiny:

nedostatok času,

slabá iniciatíva,

nedôslednosť.

Pokiaľ ide o čas, na vykopanie hrobu mám tri až šesť hodín. Tri hodiny sú môj konzervatívny odhad a šesť hodín je dĺžka denného svetla zostávajúca do súmraku. Ešte mám čas.

Myslím, že iniciatívna som dosť. Dva mozgy sú lepšie ako jeden… aspoň dúfam. Stačí, keď budem postupovať krok za krokom.

A príčina číslo tri: nedôslednosť? Bože, veľmi mi na tom záleží! Viac než na čomkoľvek v celom mojom doterajšom živote.

Deväťdesiatjeden a pol centimetra je minimálna hĺbka odporúčaná ICCM (Ústavom správy cintorínov a krematórií). Viem to, lebo som si to vygúglila, skôr než som začala kopať. Vidíte, bola som iniciatívna! Čupla som si vedľa tela do blata plného mokrého lístia a v nevystopovateľnom mobile patriacom mŕtvole som našla informáciu, ako sa správne pochováva telo. Ak mŕtvolu nakoniec nájdu (ale to sa určite nestane) a z mobilu získajú údaje (dúfam, že sa im to nepodarí), z histórie vyhľadávania bude fantastické čítanie.

Po dvoch hodinách prestanem kopať. Jama je hlboká necelý meter. Nemám pri sebe meracie pásmo, no spomínam si, že meter je približne výška od zeme po rozkrok. Výška najvyššieho skoku, ktorý sa mi podaril počas prázdninovej jazdy na koni pred dvanástimi rokmi, krátko pred odchodom na univerzitu. Bol to darček na moje osemnáste narodeniny. Čudné, čo všetko človeku uviazne v pamäti, však? Ale teraz som tu, po pás v hrobe, a spomínam na jazdecké preteky. Mimochodom, vyhrala som na nich druhú cenu. Mala som z nej obrovskú radosť.

V každom prípade vykopala som jamu s približnou hĺbkou deväťdesiat centimetrov, so šírkou šesťdesiat centimetrov a s dĺžkou stoosemdesiat centimetrov. Áno, trvalo mi to dve hodiny.

Znovu opakujem: vykopať hrob je veľmi ťažké.

Kvôli lepšej predstave dodávam, že výsledok môjho dvojhodinového úsilia – jama s rozmermi 90 cm x 60 cm x 180 cm – predstavuje kubický meter alebo 1,5 tony zeme, čo približne zodpovedá hmotnosti hatchbacku, dospelej belugy alebo priemerného hrocha.

Rovnaké množstvo hliny som premiestnila hore a kúsok doľava od miesta, kde sa nachádzalo predtým. A tento hrob je hlboký iba necelý meter.

Očami preletím zablatený kopec a rukami sa opriem o okraje jamy. Aj keď sa mi predlaktia trasú pod mojou vlastnou váhou, napokon sa z nej vyškriabem. Telo teraz leží oproti mne pod roztrhanou nepremokavou plachtou, jej kobaltová farba žiarivo kontrastuje s hnedou lesnou pôdou. Našla som ju zavesenú na konári stromu na odpočívadle vedľa cesty. Mĺkvu spoločnosť jej tam robila rovnako opustená chladnička s mraziacim priečinkom, ktorého dvierka ticho vŕzgali vo vetre. Niekto ich už zrejme nepotreboval, a tak ich tam vyhodil.

Na vyhodených predmetoch je niečo smutné, nemyslíte? Pôsobia bezútešne, ale svojím spôsobom sú krásne. V istom zmysle som sem prišla vyhodiť mŕtvolu.

Chladnička tu už strávila nejaký čas. Viem to, lebo som ju videla z okna auta, keď sme tadiaľto prechádzali pred tromi mesiacmi, a odvtedy si po ňu nikto neprišiel. Mark a ja sme sa vracali do Londýna z Norfolku, kde sme oslávili naše výročie. Pripadá mi zvláštne, že za tie tri mesiace sa mi – vlastne nám – tak veľa prihodilo, zatiaľ čo tu sa nič nezmenilo. Toto miesto vyzerá ako vyčkávací priestor existujúci mimo času. Možno ho nikto nenavštívil od príchodu majiteľa chladničky a odvtedy uplynulo bohviekoľko času. Chladnička určite pochádza zo sedemdesiatych rokov. Pôsobí staromódne a masívne, akoby ju vyrobili z tehál – monolit uprostred vlhkého anglického leta. Na tejto čiernej skládke strávila aspoň tri mesiace a nikto ju neodviezol. Hneď mi bolo jasné, že sem okrem nás nikto nepríde. Nijakí pracovníci mestských služieb, večne nespokojní miestni obyvatelia píšuci listy mestskej rade alebo ranostaji na prechádzke so psami sa nebudú potkýnať po mojom kameňolome. Toto je najbezpečnejšie miesto, ktoré mi zišlo na um. A tak sme teraz tu. Chvíľu potrvá, kým sa zem znovu usadí. Ale myslím, že chladnička aj ja máme dosť času.

Očami skĺznem po kopčeku zakrytom pokrčenou plachtou. Pod ňou ležia svaly, pokožka, kosti a zuby. Triapolhodinová mŕtvola.

Premýšľam, či telo môjho manžela je ešte teplé. Vyhľadám si to pomocou Googla. V nijakom prípade nestojím o šok spôsobený dotykom.

Okej.

Okej, ruky a nohy by už mali byť studené, ale trup bude ešte teplý. To je fajn.

Vydýchnem si od úľavy. Tak to by sme mali…

Vtom sa zarazím. Moment.

Neviem prečo, ale vymažem históriu vyhľadávania z jeho predplateného mobilu. Viem, je to zbytočné: telefón sa nedá vystopovať a po niekoľkých hodinách strávených vo vlhkej októbrovej zemi aj tak nebude fungovať. Ale čo keby áno? Vrátim mu telefón do vrecka kabáta a z náprsného mu vyberiem jeho osobný iPhone. Je nastavený na letový režim.

Prezriem si galériu fotografií. Sme na nich my dvaja. Do očí mi vyhŕknu slzy a v dvoch horúcich pramienkoch mi stečú po tvári.

Celkom stiahnem plachtu a odhalím všetko, čo sa pod ňou skrýva. Zotriem z telefónu odtlačky prstov, vrátim ho do teplého náprsného vrecka a pevne sa opriem do kolien, pripravená odtiahnuť ťažké bremeno k jame.

Nie som zlý človek. Alebo možno som. Nemala by som sa konečne rozhodnúť?

V každom prípade by som to mala vysvetliť, a aby som to mohla urobiť, musím sa vrátiť do minulosti – do dňa nášho výročia, ktoré sme oslávili pred tromi mesiacmi.

2

Piatok 8. júla

Výročie

Ráno sme sa zobudili pred úsvitom. Mark a ja. Dnes máme výročie. Výročie nášho zoznámenia.

Ubytovali sme sa v štýlovom malom hoteli na norfolkskom pobreží. Mark ho našiel v prílohe Financial Times „Míňajte peniaze rozumne“. Noviny pravidelne odoberá, no stihne si z nich prečítať iba prílohu. Ale FT o „útulnej vidieckej skrýši vašich snov“ neklamali a som rada, že naše peniaze utrácame práve tu. Pravdaže, v skutočnosti míňame iba Markove peniaze, no predpokladám, že čoskoro budú patriť nám obom.

Hotel je dokonalé vidiecke hniezdočko plné čerstvých darov mora, studeného piva a kašmírových prikrývok. Turistickí sprievodcovia ho nazývajú Chelsea-on-Sea.

Posledné tri dni sme sa prechádzali po okolí, kým nám svaly neoťaželi od únavy, líca neočerveneli od anglického slnka aj vetra a vlasy nenadobudli vôňu lesa a slaného mora. Po dlhej prechádzke sme sa zakaždým pomilovali, okúpali a najedli. Skrátka raj na zemi.

Hotel pôvodne postavili v roku 1651 ako zájazdový hostinec pre colníkov terigajúcich sa po hrboľatých cestách do Londýna a odvtedy sa pýši slávnym Norfolkčanom, víťazom bitky pri Trafalgare, viceadmirálom lordom Horatiom Nelsonom ako pravidelným hosťom. Býval v izbe číslo 5, ktorá susedí s našou, a každú sobotu počas svojej päťročnej nezamestnanosti si sem zrejme chodieval po depeše. Je zaujímavé, že aj lord Nelson občas býval bez práce. Vždy som si myslela, že ak slúžite vo vojenskom námorníctve, nezamestnanosť vám nehrozí. Ale vidíte, stáva sa to aj najlepším z nás. V každom prípade tento hotel v priebehu rokov zažil dražby dobytka, súdne zasadnutia aj oslavy na počesť Jane Austenovej.

Kniha, ktorú sme si našli na kávovom stolíku v izbe, nás vtipne informovala, že v dnešnej súkromnej jedálni na prízemí sa kedysi uskutočnilo predbežné súdne pojednávanie v prípade neslávne známych burnhamských vrahýň. „Neslávne známe“ je sporné označenie. O tých vrahyniach som ešte nikdy nepočula, a tak si o nich prečítam.

Príbeh sa začal v roku 1835 prudkým vracaním manželky obuvníka počas rodinnej večere pred zrakom jej manžela. Pani Taylorovú, ktorej prišlo zle, otrávili arzénom. Múku v špajze dochutili arzénom, ktorého stopy sa neskôr pri pitve našli vo výstelke jej žalúdka. Vyšetrovanie otravy odhalilo, že pán Taylor mal románik s ich susedkou Fanny Billingovou, ktorá nedávno kúpila od miestneho lekárnika arzén za tri pence. Tento arzén si našiel cestu do vrecka s múkou Taylorovcov a z nej do knedličiek, ktoré ukončili život pani Taylorovej. Myslím, že pán Taylor v ten večer jedol veľmi striedmo. Pravdepodobne držal bezsacharidovú diétu.

Druhý sused v priebehu vyšetrovania poskytol ďalšiu dôležitú informáciu: V ten deň navštívila dom Taylorovcov istá pani Catherine Fraryová, ktorú pred výsluchom počuli, ako vraví Fanny: „Drž sa svojho tvrdenia a nič proti nám nezmôžu.“

Podrobné vyšetrovanie odhalilo, že pred dvomi týždňami veľmi nečakane zomreli Catherinin manžel aj jej dieťa.

Pravdaže, toto zistenie vyvolalo podozrenie. Žalúdky

Catherininho manžela a jej dieťaťa poslali do Norwichu, kde analýza potvrdila, že aj ony obsahujú arzén. Svedok v dome Taylorovcov dosvedčil, že videl Catherine, ako ošetruje chorú pani Taylorovú po záchvate nevoľnosti a pridáva jej do kaše biely prášok „na hrote noža z papierového vrecúška“, ktorým ju otrávila znovu, tentoraz smrteľne. Obe ženy týždeň predtým otrávili aj Catherininu švagrinú.

Catherine a Fanny obesili v Norwichi za viacnásobnú vraždu ich manželov, pani Taylorovej, Catherininho dieťaťa a Catherininej švagrinej. Podľa The Niles’ Weekly Register zo 17. októbra 1835 dvojicu „poslali na večnosť pred zrakmi obrovského počtu divákov (20 000 alebo 30 000), z ktorých polovicu tvorili ženy“. Poslali na večnosť. Vskutku podarený výraz.

Pripadalo mi zvláštne, že vedenie hotela zahrnulo do svojho prospektu aj príbeh burnhamských vrahýň, najmä vzhľadom na svoju prevažne víkendovú klientelu.

Budík nás zobudí o pol piatej ráno. Keď sa vyhrabeme z teplých perín naplnených husím perím v obliečkach z egyptskej bavlny, mlčky si oblečieme tenké bavlnené tričká, džínsy, vlnené svetre a obujeme vychádzkové topánky, ktoré sme si pripravili už predchádzajúci večer. Potom nám uvarím kávu v malom kávovare, zatiaľ čo Mark sa v kúpeľni starostlivo češe. Mark nie je márnivý, no rovnako ako u väčšiny tridsiatnikov jeho príprava na nový deň spočíva prevažne v úprave vlasov. Hoci Markova pomalosť sa mi páči – je to malá chybička krásy –, som rada, že sa dokážem pripraviť rýchlejšie ako on. Kávu si vypijeme celkom oblečení, usadení na perine pri otvorených oknách. Mark ma jednou rukou objíma. Obaja mlčíme. Ešte máme dosť času, aby sme skočili do auta a dostali sa na pláž pred východom slnka.

Podľa predpovede na dennej informačnej karte pri našej posteli by malo vyjsť o 5.05.

Na Holkham Beach sa vezieme takmer mlčky, dýchame a premýšľame. Sme spolu, ale zároveň každý sám so svojimi myšlienkami. Zubami-nechtami sa držíme ospalosti, ktorá z nás ešte celkom nevyprchala. Myslím, že obaja máme vrodený zmysel pre rituál: do našich životov sa vkradne trochu čara a my si ho pestujeme ako vzácnu rastlinu. Nerobíme to prvý raz; patrí to k našim obľúbeným činnostiam. Oslavujeme výročie nášho zoznámenia. Keď zastaneme na parkovisku, v duchu si položím otázku, či v jeho oslavách budeme pokračovať aj po našej svadbe, ktorú sme si naplánovali o dva mesiace. Alebo po nej začneme oslavovať nové výročie?

Z auta vystúpime do ticha panujúceho pred vidieckym sídlom Holkham Hall, ktoré podchvíľou preruší vtáčí spev. Keď zabuchneme dvere auta, srnce pasúce sa na priľahlom poli zdvihnú hlavy a znehybnejú. Opätujeme im pohľad a ani sa nepohneme, kým zase nesklonia hlavy k tráve.

Dnes sme dorazili na štrkové parkovisko medzi prvými. Neskôr bude rušnejšie – vždy to tak býva – so psami a s rodinami, s prívesmi na prepravu koní a s jazdcami, s rodinnými klanmi túžiacimi využiť posledné pekné dni. Toto teplo zrejme dlho nevydrží. Lenže to ľudia vravia každý rok, však? Nikto ešte nie je na dohľad, keď mierime po štrku k nádhernej pláži Holkham Beach, šiestim kilometrom zlatobieleho piesku lemovaným borovicovými lesmi. Vietor fúkajúci od Severného mora ohýba trsy divej trávy a zdvíha do vzduchu piesok z hrebeňov vysokých dún. Kilometre mora, čerstvo naviateho piesku a široko-ďaleko ani živá duša. Nadpozemská krása v posledných minútach pred východom slnka. Svieža pustatina. Vždy vo mne vyvolá pocit nového začiatku ako na Nový rok.

Mark ma chytí za ruku a spolu vykročíme k brehu. Na okraji vody si vyzujeme topánky a s džínsami vyhrnutými po kolená vkĺzneme do ľadového Severného mora.

Jeho úsmev. Jeho oči. Jeho horúca ruka pevne stískajúca moju. Ochromujúci pocit, keď sa mi po prvom náraze ľadovej vody rozšíri po nohách horúčava. Spaľujúci chlad. Načasovali sme si to dokonale. Obloha sa pomaly rozjasnieva. Zasmejeme sa. Mark odpočítava na náramkových hodinkách posledné sekundy do 5.05 a trpezlivo hľadíme cez more na východ.

Skôr než slnko vystúpi nad striebornú vodnú hladinu, celá obloha sa rozsvieti dočervena. Na obzore sa objaví žltý pramienok svetla. Postupne sa zmení na broskyňový a ružový, keď zasiahne najnižšie oblaky, a napokon sa celá obloha rozžiari domodra. Zrazu je azúrovomodrá. Ten odtieň je jednoducho nádherný. Od toľkej krásy mi je až nevoľno.

Keď už nevydržíme stáť v studenej vode, prebrodíme sa späť na breh. Zohnem sa, aby som si v plytkej vode zmyla piesok z chodidiel, skôr než sa zase obujem. Môj zásnubný prsteň zachytí celú žiaru slnka, lúče sa lámu v krištáľovo čistej vode. Ranná hmla sa už rozplynula, vzduch je veľmi vlhký, slaný a svieži. Neuveriteľne priezračný a čistý. Modrá obloha vo vysokom rozlíšení. Najlepší deň roka. Vždy. Toľko nádeje každý rok!

Mark ma požiadal o ruku v októbri, po svojich tridsiatych piatych narodeninách. Aj keď sme spolu už niekoľko rokov, prekvapilo ma to. Občas si kladiem otázku, či ma rôzne udalosti a príležitosti neobchádzajú viac než iných ľudí. Možno im nevenujem dostatočnú pozornosť, alebo si zakaždým zle vyberiem. Často ma zaskočia. Vždy ma prekvapia Markove slová, že ten a ten nemá rád toho a toho alebo že niekoho priťahujem, či v ňom vyvolávam inú silnú reakciu. Sama si to nikdy nevšimnem. Ale tak je to asi najlepšie. O čom neviete, to vám nemôže ublížiť.

Mark je, naopak, veľmi všímavý a ľahko nadväzuje kontakt s ľuďmi. Len čo ho zbadajú, celí sa rozžiaria. Milujú ho. Pri zriedkavých príležitostiach, keď niečo robíme každý zvlášť, sa ma často sklamane pýtajú: „Mark nepríde?“ Neberiem si to osobne, lebo aj ja sa tak cítim. Mark zlepší každú situáciu. Pozorne počúva druhých a udržiava s nimi očný kontakt. Nie agresívne, ale upokojujúco. Jeho pohľad vraví: Som tu a to mi stačí. Zaujíma sa o ľudí. Uhol Markovho pohľadu sa nikdy nemení, za každých okolností stojí pri vás.

Sedíme na vysokej dune a dívame sa na nekonečnú oblohu aj na šíre more. Tu hore je veternejšie. Vietor nám zavýja v ušiach. Som rada, že som si obliekla hrubý sveter. Drapľavá írska vlna zohrievaním vydáva živočíšnu vôňu. Rozhovor sa obráti na naše plány do budúcnosti. V tento deň si ich robíme vždy. Sú to naše polročné predsavzatia. Od detstva rada plánujem dopredu a ešte radšej bilancujem. Mark si pred naším zoznámením nikdy nedával predsavzatia, no vďaka mne si túto prax hneď osvojil – vyhovoval mu jej progresívny futuristický charakter.

Moje polročné predsavzatia nie sú mimoriadne. Vlastne sú celkom bežné: viac čítať, menej pozerať televíziu, lepšie si rozvrhnúť prácu, tráviť viac času s milovanými, zdravšie sa stravovať, menej piť a byť šťastná. A Mark mi zrazu oznámi, že sa chce väčšmi sústrediť na prácu.

Mark pracuje v bankovníctve. Áno, viem, treba ho vypískať, no môžem o ňom povedať iba jedno – nie je nijaký kretén. To mi jednoducho musíte veriť. Mark nie je typický absolvent Etonu, čo popíja v súkromnom klube a hrá pólo. Je to chlapec z Yorkshiru, ktorý sa vypracoval vlastnými silami.

Pravdaže, jeho otec nebol baník ani nič podobné. Pán Roberts, teraz v dôchodku, takmer celý život pracoval ako dôchodkový poradca pre poisťovňu Prudential v East Ridingu. Mark rýchlo napredoval v londýnskom City, zložil predpísané skúšky, stal sa obchodníkom s cennými papiermi, špecializoval sa na štátne dlhopisy, dal sa zlákať na lepšie miesto, dosiahol povýšenie a potom to prišlo. Finančná kríza. Ľudia zrazu prestali kupovať finančné produkty. Všetci, ktorí tomu rozumeli, sa od prvého dňa báli. Sledovali klbko problémov rozmotávajúce sa im rovno pred očami. Mark bol na tom technicky dobre. Jeho miesto nebolo ohrozené, vlastne vyzeralo bezpečnejšie ako predtým, lebo sa špecializoval presne na to, s čím v období krízy každý potreboval pomôcť – na štátne dlhopisy. Ale všetkým prudko klesli odmeny. Nás dvoch to až tak veľmi nezasiahlo, lebo sme neživorili na hranici existenčného minima, no veľa Markových priateľov prepustili z práce, čo bolo desivé. S obavami som pozorovala dospelých, ako jeden za druhým krachujú, mali deti na školách a na krku hypotéky, ktoré zrazu nevládali splácať. Manželky nepracovali odvtedy, čo otehotneli. Nikto nemal záložný plán. V ten rok k nám známi chodili na večeru a plakali. Z nášho domu odchádzali s ospravedlnením, so statočným úsmevom a sľubom, že nás zase navštívia, až sa vrátia do svojich rodných miest a ich život sa vráti do správnych koľají. Mnohí sa nám však už nikdy neozvali. Neskôr sme sa dozvedeli, že sa presťahovali späť k svojim rodičom do Berkshiru, odišli za prácou do Austrálie alebo sa rozviedli.

Mark zmenil banku. V tej, kde dovtedy pracoval, prepustili všetkých jeho kolegov a zrazu musel pracovať za piatich ľudí, preto využil príležitosť a odišiel inam.

Markova nová banka sa mi nepáči. Pripadá mi čudné, že muži, čo v nej pracujú, sú väčšinou tuční a zároveň šľachovití. Nemajú kondičku a fajčia, čo mi u ľudí kedysi neprekážalo, no teraz na mňa pôsobia ako nervózni zúfalci a to ma znepokojuje. Zaváňa to mrzutosťou a zlomenými snami. Markovi kolegovia si občas vyjdú s nami do mesta na pár drinkov a nadávajú na svoje manželky a deti, akoby som tam vôbec nebola. Akoby naznačovali, že keby nebolo tých žien, dávno by si užívali niekde na pláži.

Mark nie je ako oni, on sa o seba stará. Behá, pláva, hrá tenis, dbá na svoje zdravie… a teraz sedí jedenásť hodín denne v jednej miestnosti s týmito mužmi. Viem, že je cieľavedomý, ale vidím, že nové zamestnanie ho unavuje. A v tento významný deň, keď oslavujeme výročie, mi z ničoho nič oznámi, že sa chce väčšmi sústrediť na prácu.

Sústrediť sa znamená, že ho budem menej vídať. Už teraz drie ako kôň. Každý pracovný deň vstáva o 6.00, z domu odchádza o 6.30, naobeduje sa za pracovným stolom a domov sa vráti celkom vyčerpaný o 19.30. Navečeriame sa, porozprávame, niekedy si pozrieme film a o desiatej už leží v posteli, aby na druhý deň mohol celý ten kolotoč povinností zopakovať.

„Ale chcem to zmeniť,“ dodá Mark. „Pracujem tam už rok. Keď som k nim prestúpil, sľúbili mi, že na tom mieste zostanem iba dovtedy, kým sa neskončí reorganizácia oddelenia. Lenže mi nechcú dovoliť, aby som ho reorganizoval, takže vlastne nerobím to, na čo ma najali.“ Vzdychne si a pošúcha si tvár. „V podstate mi to neprekáža, no musím sa porozprávať s Lawrenceom o svojej koncoročnej odmene a o personálnych zmenách v oddelení, lebo niektorí z tých šašov vôbec netušia, čo robia.“ Odmlčí sa a pozrie na mňa. „Myslím to vážne, Erin. Nechcel som ti to povedať, ale po uzatvorení pondelkového obchodu mi Hector zavolal a plakal.“

„Prečo plakal?“ spýtam sa prekvapene. Hector pracuje s Markom už niekoľko rokov. Keď Mark odchádzal do novej banky, lebo v tej starej sa všetko pokazilo, sľúbil Hectorovi, že mu tam vybojuje miesto, a svoj sľub dodržal. Mark zahrnul Hectora do svojej ponuky pre nového zamestnávateľa. Buď ich prijmú oboch, alebo nezískajú ani jedného.

„Spomínaš si, ako sme čakali na tie čísla, aby sme mohli podpísať zmluvu?“ spýtavo na mňa pozrie.

„Áno, ten telefonát si prijal na parkovisku,“ prikývnem. Mark včera vykĺzol z reštaurácie, kde sme obedovali, a celú hodinu sa prechádzal po štrku, zatiaľ čo mu na stole chladlo jedlo. Kým sa vrátil, prečítala som celú knihu. Pracujem na voľnej nohe, takže tieto prechádzky s telefónom pri uchu dobre poznám.

„Áno. Oznámil mi, že dostal tie čísla. Zamestnancov obchodného oddelenia bolo ťažké vôbec dostať v období dovoleniek do kancelárie a dali mu to poriadne vyžrať. Vyhrážali sa, že po našom návrate zvolajú poradu a prediskutujú nadčasy a férové praktiky, čo je jednoducho smiešne. V každom prípade Hector hovoril s ľuďmi v New Yorku. Snažil sa im vysvetliť, že čísla dodal s oneskorením, lebo v kancelárii nikoho nezastihol, ale vyvádzali ako šialenci. Andrew… Spomínaš si na Andrewa v New Yorku, však? Vravel som ti o tom…“

„Máš na mysli toho chlapa, ktorý ti nadával do telefónu, keď sme boli na Brianninej svadbe?“ preruším ho.

Mark sa usmeje. „Áno, Andrewa. Je veľmi… prchký. V každom prípade Andrew nakričal cez telefón na Hectora, ktorý sa vyplašil, rýchlo napísal cenu transakcie, stlačil kláves ODOSLAŤ a odišiel do postele. Keď sa ráno zobudil, našiel si stovky zmeškaných hovorov a e-mailov. Ukázalo sa, že do čísel vložili jednu nulu navyše. Greg a ostatní chlapci v oddelení to urobili zámerne, aby spomalili uzatvorenie obchodu. Mysleli si, že Hector čísla pred odoslaním skontroluje, a až sa o týždeň všetci vrátia do kancelárie, požiada ich, aby to opravili, lenže Hector ich neskontroloval. Schválil ich a vzápätí odoslal. A tá zmluva je právne záväzná.“

„Ježiši, Mark. Nemôžu jednoducho povedať, že sa stala chyba?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1

2