David Jackson

DON’T MAKE A SOUND

Copyright © David Jackson, 2018

The moral rights of the author and illustrator have been asserted.

Originally published in the English language as Don’t Make a Sound, an imprint of Bonnier Zaffre, London

Translation © 2019 by Patrick Frank

Jacket design © 2019 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6476-2

Lise, Bethany a Edene

Prvá časť

1

„Čo máš za lubom?“

Malcolma Bensona tá otázka zaskočila, potom však v duchu našiel mentálnu ozvenu chichotu, ktorý predtým nedokázal potlačiť. Odvrátil sa od výlevky. Na tvári mal ešte vždy pobavený výraz.

Harriet bola pri stole s hrnčekom čaju v drobných rukách. Bol to jej obľúbený – ten so Snoopym. Povzbudivo dvíhala obočie. Práve takéto gestá k nej pred tridsiatimi rokmi pritiahli budúceho manžela.

Odfrkol penu z gumených rukavíc a priložil si prst na nos.

„To by si rada vedela, však?“ spýtal sa s úsmevom.

Jej podozrenia sa potvrdili. Spustila ruku k lykovej podložke na stole.

„Na niečo sa chystáš.“

„Vždy sa na niečo chystám,“ odvetil. „To predsa vieš. Večne niečo plánujem, na niečo si brúsim zuby.“

Blysla po ňom očami. „Čo to je?“

„Ešte musíš počkať.“ Znova sa obrátil k riadu. Vedel, že sa naňho žena zozadu pozerá a snaží sa odhadnúť, na čo asi myslí.

„Narodeniny mám až o mesiac,“ nadhodila konverzačným tónom.

Stále mlčal.

„O to ide? O niečo s mojimi narodeninami?“

Obzrel sa po nej. Už mala po päťdesiatke, no stále vedela byť detsky nevinná a žasnúť nad jednoduchými vecami.

„Je to darček, áno. Ale nie na narodeniny. Tak dlho to nepočká.“

„Už ma toľko nenaťahuj, Malcolm! Povedz mi to, prosím!“ Dúfal, že to ešte trocha natiahne, to by však voči nej nebolo fér. Okrem toho, ani on sa nevedel dočkať, kedy jej to konečne povie. Už si to nechával pre seba pridlho.

„Dobre,“ povedal. „Počkaj tu.“

Stiahol si rukavice a zložil zásteru. Kým šiel k dverám z kuchyne, neušlo mu, ako Harriet tlieska od nedočkavosti. Usmieval sa celou cestou k malej miestnosti na poschodí, ktorá mu slúžila ako domáca pracovňa, aj celou cestou späť do kuchyne. Toto bude ohromná chvíľa pre oboch. Vyvrcholenie nepredstaviteľného úsilia a trpezlivosti.

Predo dvermi na okamih zastal. „Zavri oči. Nieže budeš nakúkať!“

Potom vošiel dnu s darčekom vo vystretých rukách. Harriet pevne pritískala dlane na oči. Bolo vidieť, ako sa jej chvejú prsty.

„Fajn,“ povedal. „Už sa môžeš pozrieť.“

Roztiahla prsty a pomaly spustila ruky z tváre. Najprv sa na nej zračil zmätok, a potom sklamanie nad veľkou knižkou v hnedej koži, ktorú jej podával.

„Je to… fotoalbum.“

Prikývol. Vedel, že ak prehovorí, bude len bľabotať a do očí sa mu natisnú slzy.

Zdvihla zrak a uprene sa naňho pozrela. „Vari si ne…?“

„Ale áno.“

„Ty si nejakú našiel!“ Len sa na ňu usmial.

„Ach bože,“ vzdychla si. „Bože, Bože, Bože! Ukáž mi ju!“

Natiahla sa a pritiahla k sebe jednu z voľných stoličiek. Malcolm si sadol a položil album na stôl medzi sebou a manželkou.

„Si pripravená?“ spýtal sa jej.

„Dobre vieš, ako veľmi po tom túžim. Ukáž mi ju!“ Nahmatal hodvábnu záložku v strede albumu a otvoril ho.

Od svetla, čo sa odrážalo zo stránky, sa jej rozžiarila celá tvár. Dlaň jej mimovoľne vybehla k ústam. Z očí jej vyhŕkli slzy a zbehli na chrbát ruky.

„Dúfam, že plačeš od šťastia,“ poznamenal.

Zmohla sa len na chabé prikývnutie a ďalej upierala zrak na obsah tejto truhlice pokladov. Toto bolo lepšie než akékoľvek narodeniny.

Natiahla sa a obrátila stránku. Hneď nato zalapala po dychu. Malcolm sledoval, ako ju opantáva veľký sen. Prizeral sa, ako plače, smeje sa a obracia stránku za stránkou. Ľutoval, že to nemôže zažívať každý deň.

Potom prišli otázky. Chcela vedieť všetko, čo sa dá, pekne do najmenšieho detailu. Niekedy mal trocha problém s odpoveďami, ale robil, čo mohol.

Keď došla na poslednú stranu, vrátila sa k prvej. Jemne sa dotkla prilepenej fotografie. Od začiatku vedel, že táto sa jej bude páčiť najviac zo všetkých.

Lenže myseľ jej pomaly zatieňoval mrak pochybností.

„Nedoberáš si ma, však nie, Malcolm? Je to už naisto?“

„Ale áno, neboj sa. Veď vidíš, ako som sa s tým nadrel. Len sa pozri na fotky. Všetko je pripravené.“

„Všetko? Kedy? Čoskoro?“

Pošúchal si bradu. „Nuž, to je ťažká otázka. Tieto veci potrebujú čas. Je to vec organizácie, chápeš?“

Klesli jej kútiky. „Aha.“

„A tak som si vravel… Čo tak, trebárs, dnes? Bolo by to pre teba dosť skoro?“

Vyvalila oči. Priam jej z nich sršalo nadšenie zmiešané s nedôverou.

„Malcolm!“ Hodila sa mu okolo krku a pritiahla si ho do vrúcneho objatia. „Malcolm, si úžasný! Milujem ťa!“

Nakoniec ho pustila. „Ale nebude to nebezpečné? Veď vieš – si si istý, že to zvládneš?“

Chytil jej obomi rukami dlaň. „Nebude to ľahké. Už nie som žiadny mladík. Ale áno, dokážem to.“

Znova ho objala a obrátila zrak k albumu. Potom jej čosi napadlo a pozrela sa hore na plafón.

„Povieme to Daisy? Môžeme jej to povedať?“

„Prečo nie?“

Daisy počula, ako idú po schodoch, a tak odložila ceruzku a posadila sa rovno ako pravítko. Vedela, ako radi ju vidia sedieť vzpriamene.

Písala si rozprávku o myške. Nikdy nebola dobrá vo vymýšľaní príbehov a o myšiach toho veľa nevedela, takže to pre ňu nebolo vôbec ľahké. Dúfala, že sa im bude páčiť, s čím nakoniec prišla. Neskôr ju ešte čakajú zlomky a čítanie. Má pred sebou náročný deň.

Po chvíli sa dvere otvorili a dospelí vošli dnu. Ešte väčšmi stŕpla.

Neušlo jej, ako sa dnes ráno obaja usmievajú. Takých šťastných ich vlastne ešte nikdy nevidela. Premýšľala, čo to asi znamená.

„Ahoj, Daisy,“ pozdravil ju Malcolm.

„Ahoj, ocko,“ odpovedala.

„Nesieme ti dobré správy,“ povedal Malcolm. „Veľmi nás nadchli.“

Daisy na to nevravela vôbec nič. Nebola si istá, ako by na to mala reagovať. Radšej len sedela a trpezlivo čakala.

„Nechceš vedieť, o čo ide?“ spýtala sa Harriet.

Daisy prikývla, aj keď nebola presvedčená, či ozaj chce.

Harriet sa pozrela na Malcolma a naznačila mu, nech tú správu radšej povie on. Naklonil sa ponad stôl tak blízko k Daisy, že mu videla každý pupienok na nose.

„Dostaneš…“ urobil veľkú dramatickú pauzu a potom teatrálne dokončil: „Sestričku!“

Harriet sa zavrtela na stoličke a zatlieskala od radosti.

Daisy stále nevedela, ako zareagovať. Predpokladala, že od nej čakajú rovnakú eufóriu, akú sami zažívajú, akosi sa jej však nedarilo nájsť ju v sebe. Pod ich pohľadmi otvorila ústa, ale nedostala zo seba ani pol slova.

„Čo na to povieš?“ súril ju Malcolm. „Nie je to úžasné? Len si predstav, čo všetko môžete spolu zažiť.“

„Mohla by si jej ukázať svoje hračky,“ dodala Harriet.

„Mohla by si jej čítať a vysvetľovať, ako všetko funguje. A čo je najlepšie, už nikdy by si nebola sama! Už nikdy nemusíš byť osamelá! No čo, nie je to fantastické?“

Nechcela ich podráždiť, a tak zúfalo hľadala aspoň nejakú vhodnú reakciu.

„Ako sa volá?“ vysúkala zo seba napokon.

Malcolm sa pozrel na Harriet a tá zase naňho. „Dobrá otázka,“ povedali si navzájom.

„Volá sa Poppy,“ oznámila nakoniec Harriet. „Krásne meno, hodí sa k tvojmu. Je to blondínka ako ty a má iba šesť rokov. Je roztomilá. Určite si ju zamiluješ.“ Znova sa obrátila k Malcolmovi. „No nie, ocko?“

Na chvíľu sa úplne stratili vo vzájomnom pohľade a Daisy tak získala pár sekúnd na sformulovanie ďalších slov.

„Kedy? Kedy príde?“

„Ďalšia vynikajúca otázka,“ odvetil Malcolm. „Držme si klobúky, Daisy – bude to veľmi rýchle! Čo by si povedala napríklad na to, že už dnes večer?“

Zovrelo jej útroby a mala čo robiť, aby to na sebe nedala poznať. „Dnes večer?“

Neskoro si uvedomila, že má v hlase priveľa negativity. Videla, ako sa Malcolmovi začína triasť spodná pera, aj keď sa obaja snažili udržať si rovnaký úsmev ako predtým.

„Áno, Daisy. Dnes večer. Tešíš sa, nie?“

„Áno, ocko,“ odvetila rýchlo. „Ale… Neviem, kde bude spať.“

Malcolm sa pozrel na posteľ a zamračil sa, akoby mu tento problém nikdy predtým neprišiel na um.

„No… Chvíľu sa asi musíte potlačiť v tvojej posteli. Časom niečo vymyslíme.“

„To sú len detaily,“ doplnila Harriet. „U nás sa takýmito hlúposťami netrápime. Bude to dobré. Bude to vynikajúce. Bude to najlepšie zo všetkého!“

Daisy sa zdalo, že Harriet každú chvíľu vybuchne od nadšenia. Mohlo by ju skrátka roztrhnúť, až by ostriekala steny aj strop.

Rýchlo tú myšlienku potlačila a uprela zrak na svoju rozprávku, aby sa prinútila myslieť na niečo iné.

„Takže,“ povedal Malcolm, „to je tá naša super novinka. Vedel som, že ťa poteší, Daisy.“

Daisy nepoznala slovo „sarkazmus“, ale čosi v jeho hlase jej prezradilo, že nereaguje tak, ako od nej čakali.

„Nebojte sa,“ povedala. „Už som veľká. Postarám sa o Poppy.“

Na nič pozitívnejšie neprišla a navyše to vlastne aj bola pravda. Zdalo sa, že to na nich zaberá.

„Tak ťa teraz necháme dokončiť si úlohy,“ povedala jej Harriet. „Neskôr sa prídem pozrieť, ako ti to ide.“ Veselo jej pohrozila prstom. „Ale nečakaj, že ti s nimi dnes bohvieako pomôžem! Sama neviem, kde mi hlava stojí. Veru tak!“

Nechali ju tam a odplachtili z izby, akoby sa vznášali na oblaku, čo si sami vytvorili. Pozerala sa, ako odchádzajú. Čakala, kedy sa za nimi zavrú dvere. Kedy sa ozve ten známy zvuk – ten škripot, pri ktorom jej vždy zmiera srdce.

Škripot pri zasúvaní závor.

Opäť tam zostala sama. Tak ako skoro vždy. Niekedy uvažovala, ako dlho by prípadným návštevníkom trvalo, kým by pochopili skutočnú funkciu tejto izby, keby si nevšimli závory z vonkajšej strany dverí. Videli by posteľ vo výklenku oproti dverám. Naľavo by zbadali policovú skriňu s knižkami, hračkami a televízorom s plochou obrazovkou. Vedľa nej komodu a na nej domček pre bábiky obklopený ďalšími hračkami. V strede izby skladací stolík s niekoľkými plastovými stoličkami, ktoré sa dajú ľahko naukladať do jedného štôsu.

Nič, čo by nejako výnimočne bilo do očí.

Potom by sa však mohli spýtať, prečo tam nie je aspoň jedna normálna skriňa. Prečo miesto nej vidia v jednom kúte malé umývadlo a v druhom čosi ako sprchový záves. Keby sa zaň pozreli, miesto sprchy by tam našli starý suchý záchod.

Keby sa pokúsili vniesť trocha svetla do nezvyčajných zákutí tejto pochmúrnej izby, možno by chceli roztiahnuť závesy. Miesto svetla by však za nimi našli iba dosky, ktorými je zadebnené okno.

V tomto bode by im zrejme konečne došlo, že toto nie je iba detská izba alebo spálňa, v ktorej sa spí. Je to izba, v ktorej sa robí všetko.

Je to väzenská cela.

Naučila sa nesťažovať si na to pred dospelými. Pred týmito ľuďmi, ktorým musí hovoriť mama a ocko, ale nie sú to jej praví rodičia.

Toto nie je miesto, kde by malo žiť ďalšie dieťa, pomyslela si.

Na tomto mieste by som nemala žiť ani ja.

Nebola si istá, ako dlho tam už je, ale mala aspoň približnú predstavu.

Nedávno ju prinútili oslavovať desiate narodeniny, a keď ju uniesli, mala sedem rokov.

Z toho vyplýva, že ju v tejto miestnosti väznia tri roky.

2

„Je to on?“

Detektív seržant Nathan Cody sa pozrel, kam ukazuje detektívka Megan Webleyová. Cez špinavé predné sklo videl postavu, ktorá sa k nim blížila s rukami hlboko vo vreckách a s golierom vyhrnutým proti chladu.

„Nie. Vôbec sa naňho nepodobá.“

V rádiu púšťali Eda Sheehana. Cody klopkal prstami po volante v rytme hudby. Pohľad mu zablúdil na výklad obchodu hneď vedľa auta. Všade samá erotická spodná bielizeň. Ľutoval, že nezaparkoval aspoň o kúsok ďalej.

„A čo tento?“ spýtala sa Webleyová.

Vzdychol si. „Nie. Pozri sa, budeš sa pýtať na každého, čo ide okolo?“

„Ak aj áno, tak tvojou vinou.“

„Prečo by to mala byť moja vina?“

„Lebo si s tým nápadom prišiel ty. Okrem toho si vravel, že tu bude presne o piatej, a to bolo už pred tromi minútami.“

„Neboj sa, príde.“

Webleyová si prekrížila ruky na hrudi, aby mu naznačila, koľko trpezlivosti jej ešte ostáva.

„Je mi zima, som unavená a hladná. Neobedovala som.“

„Nie si jediná. Trocha sme sa ponáhľali na súd, nie?“

„Mimochodom, bol si super. Myslím na súde.“

„Fakt?“

„Určite. Ten slizký advokát konečne narazil, ako sa patrí. Priam som videla, ako mu spod parochne tečie pot, chrapošovi arogantnému.“ Ukázala na Codyho a podvihla obočie. „Všimla som si, že si na túto príležitosť vytiahol aj novú kravatu.“

Cody sa s úsmevom vystrel. „Veru tak. Páči sa ti?“

„Nie.“

„Aha.“

Po krátkej odmlke sa opýtala: „Chýbajú ti niekedy staré časy?“

Cítil, ako ho zalieva horúčava. Už aj predtým mal podozrenie, že jeho partnerka začne spomínať na to, že spolu chodili. Odkedy som sa zmienila o novej kravate, už to vedel naisto.

„Aké staré časy?“

„Keď si pracoval v utajení. Nechýba ti to?“

Uf, pomyslel si. „No… Niekedy možno áno. Ale aj toto je fajn.“

„Nepremýšľal si, že sa dáš preložiť späť do starej jednotky?“

„Prečo? Už ma máš plné zuby?“

„Nie. Len som uvažovala, že to bývala veľmi dôležitá súčasť tvojho života.“

Pokrútil hlavou. „Pochybujem. Stále sa mi páči zahrať sa občas na tajného, ale v kuse by som to už nechcel robiť.“

„Kvôli tomu, čo sa stalo?“

Poriadne sa zamyslel, čo povie. Aj toto bola celkom logická otázka. Zážitok z toho, keď vás unesie banda maskovaných grázlov, ktorí vám najprv odcvikávajú časti tela a potom brutálne zavraždia partnera, by väčšine ľudí stačil ako dostatočná motivácia na úplne iný typ práce.

„Áno, ale nielen pre to, na čo myslíš. Ak mám povedať pravdu, spočiatku som si myslel, že robota na závažných trestných činoch bude len dočasnou zastávkou, ale medzičasom sa mi takpovediac otvorili oči. Myslel som si, že mi bude chýbať napätie z práce tajného agenta, ale nie je to tak. Náš tím mi parádne sadol a páči sa mi, čo robíme.“

„Ale keby som v ňom nebola aj ja, hneď by to bolo iné, nemám pravdu?“ usmiala sa, až sa jej na lícach objavili jamky.

Kým na to mohol niečo povedať, zazvonil jej mobil. Letmo sa pozrela na displej a oznámila: „Bageta.“ Potom hovor prijala.

Cody sa pozrel do spätného zrkadla, v ktorom sa odrážalo neoznačené policajné auto. Stálo pár vchodov za nimi. Dala sa rozoznať aj tvár detektíva Neila Fergusona, prezývaného Bageta, ožiarená svetlom z mobilu. Vedľa neho sedel ďalší člen ich skupiny Jason Oxburgh.

Webleyová chvíľu počúvala a potom sa obrátila na Codyho. „Chce vedieť, ako dlho tu máme vysedávať. Chce vedieť, či sú tvoje TIZ spoľahlivé.“

Pod skratkou TIZ myslela tajné informačné zdroje.

„Povedz mu, že moje info neklame,“ vyhlásil. „Mal by mi trocha viac dôverovať.“

Odovzdala jeho odkaz detektívovi v druhom aute, znova chvíľu počúvala a ukončila hovor.

„Čo vravel?“ chcel vedieť Cody.

„Nič.“

„No tak, čo ti hovoril?“

„Pýtal sa, či pracuješ na tom, aby mi tu nebola zima.“ Odvrátil sa od nej a zúfalo pokrútil hlavou, pritom však musel uznať, že horúčava, čo mu zalieva líca, by mala stačiť obidvom.

Bol rád, keď si všimol za oknom pohyb. Takto sa mohol sústrediť na niečo iné.

„Ajaj,“ povedal.

„Čo je?“ spýtala sa Webleyová. „To je on?“

Miesto odpovede sledoval dianie na ulici. Pri bankomate stála žena s peňaženkou v ruke a naširoko otvorenou kabelkou. Zozadu sa k nej blížil mladík v tmavej teplákovej súprave.

Cody spustil okno. „Fitzy! Poď sem!“

Mladíka až myklo. Vopchal si ruky do vreciek a lenivo prešiel k autu.

„Jasné, pán Cody. Ako sa máte?“ Sklonil sa k oknu a pozrel na spolujazdkyňu. „Ahoj, zlatko.“

Cody mal čo robiť, aby sa neusmial. Vedel, že Webleyová v duchu zúri pre to, ako familiárne ju ten mladý kriminálnik oslovuje.

„Čo máš za lubom, Fitzy?“ Mladík iba mykol plecom. „Nič.“

„Mne to nepripadalo ako nič. Skôr to vyzeralo, že sa odrazu veľmi zaujímaš o tú ženu pri bankomate.“

„Aha, o tú! Nie, len som na ňu dával pozor, chápete? Ako každý slušný občan. Zdá sa mi, že si vôbec neuvedomuje, ako vystrkuje do sveta tú svoju kabelku. Niektorí ľudia by to mohli aj zneužiť, viete?“

„Jasné, Fitzy. To rád počujem. Dám ťa nominovať na Pýchu Británie. A teraz už padaj. Momentálne sa mi fakt nechce za tebou naháňať po uliciach.“

Fitzy sa ani nepohol. „Čo sa tu vlastne deje?“

„Nič, čo by ťa malo zaujímať,“ odsekol Cody.

Mladík sa uškrnul, až mu bolo vidieť dieru po jednom z predných zubov. „Čakáte, kým bude čistý vzduch, aby ste vzali paničku dnu?“ ukázal na obchod s erotickou bielizňou.

„Viete, je to celkom okej. Moderná doba. Netreba sa hanbiť, no nie?“

Webleyová sa naklonila ku Codyho oknu. „Nie som jeho panička a teraz zmizni, kým ti nedám klepetá!“

Fitzy rozhodil rukami. „Okej, okej, zlatko. Len som chcel byť kamoš.“

V tej chvíli mu v hlave začalo dopínať. Obzrel sa po druhom neoznačenom aute na ulici.

„Sú tu s vami, však? Čo sa deje? Robíte raziu v tom butiku na čipkové nohavičky?“

„Niečo v tom zmysle,“ odvetil Cody. „Teraz choď otravovať niekoho iného. Daj pozor, nech sa do niečoho nenamočíš.“ Fitzy znova mykol plecom a ledabolo odkráčal. Keď míňal Bagetovo auto, pobavene zamával posádke.

Cody zavrel okno.

„Bože,“ vzdychla si Webleyová. „Po tomto by som si celkom aj niečo dala. Skočíme na pivo?“

„Nie.“

„Prečo?“

„Je február. Vo februári nepijem.“

„Ty nepiješ ani inokedy, došľaka! Stavím sa, že si si nedal ani na Vianoce.“

„Nepochybujem, že si toho stiahla dosť za nás oboch,“ opáčil. V skutočnosti však mala pravdu. Na Vianoce skutočne nepil. Strávil ich sám v byte. Kým všetci ostatní porciovali kapra a pripíjali si, on sa napchával indickým jedlom z mikrovlnky a hojil si členok, čo si vyvrtol pri policajnom zásahu. Samozrejme, jej to nepovedal. Tváril sa, že bol cez sviatky u rodičov a u bývalej snúbenice, aj keď oňho nijako výrazne nestáli ani rodičia, ani bývalá.

„No tak,“ presviedčala ho. „Jedno by bodlo.“

„Nie. Som uťahaný. Radšej by som si len vyložil nohy.“

„Kriste, Cody! Rozprávaš ako moja babka, a ešte aj tá si každý týždeň vybehne aspoň na taiči a bingo. Nemáš náhodou pod tým chlapčenským vzhľadom nejakých deväťdesiatšesť rokov?“

„Inokedy, Megs. Dobre?“

Usmiala sa naňho.

„Čo je?“ spýtal sa.

„Megs. Tak si mi hovoril, keď sme spolu chodili.“

„Prepáč.“

„Ale nie. Je to milé.“

Opäť sa mu do líc nahrnula horúca červeň. Bol rád, keď sa jej znova ozval telefón.

Prijala hovor. Počúvala. Povedala: „Zase Bageta. Hovorí, že by sme s tým mali seknúť. Navrhuje…“

„Je tu,“ povedal jej.

„Čo?“

Ukázal na ulicu za oknom. „Už ide dnu.“

Obaja sledovali, ako ryšavý muž odomyká dvere a mizne za nimi. Cody siahol po kľučke na dverách.

„Ideme!“ zavelila Webleyová do mobilu.

Štvorica detektívov sa zhromaždila na chodníku a ráznym krokom vyrazila ku dverám, ktorými muž vošiel.

Cody ich otvoril. Muž vnútri akoby čakal len na to, kedy sa pozrie na nečakaných hostí.

„Želáte si?“ opýtal sa.

Cody počul, čo sa deje vzadu. Cítil pachy zo zadnej miestnosti.

Zbiehali sa mu z nich sliny.

„Štyrikrát rybu s hranolčekmi. Ja by som poprosil riadne prepečené.“

Keď nakúpili, ako najvyššie postavený rozhodol, že budú jesť v Bagetovom aute. Jedlo bolo vynikajúce, spoločnosť ešte lepšia, no keď znova prišlo na možnosť, že by si zašli na pár pív, opäť ju zamietol. Domov sa odviezol sám.

Býval na najvyššom poschodí georgiánskej budovy na Rodney Street hneď nad zubnou ambulanciou. Teraz ju už zatvorili, takže ju mal len pre seba. Mohol k sebe pozvať hoci aj všetkých kolegov. Mohol navrhnúť, že si niečo na pitie kúpia cestou. Mohol pustiť hudbu.

Nič z toho však neurobil.

V kuchyni postavil na čaj, vyprázdnil si vrecká a zložil sako aj kravatu. Keď sa čaj vylúhoval, sadol si s ním do malého jedálenského kúta.

Myslel na Webleyovú. Za posledné týždne mu už niekoľkokrát navrhla, aby si niekam zašli. Niekedy uvažoval, o čo jej ide, inokedy sa bál, aby pred ňou nepôsobil arogantne. Aj tak k nemu zrejme chcela byť len priateľská.

Boli v tom však prekážky. Stálo im v ceste priveľa prekážok. Napríklad práca. Museli spolupracovať, spoliehať sa jeden na druhého.

Po druhé, sú partneri. Teda, bývalí. Nemyslel si síce, že by sa jeho bývalá snúbenica len tak rozhodla prijať ho späť, no čakal, že aspoň Megan sa možno vráti k svojmu bývalému. Rozišli sa len tieto Vianoce. Ešte stále sa mohli udobriť. No a potom, samozrejme, tu bola ešte tá ďalšia vec. Udalosť, ktorá ho prinútila zanechať prácu v utajení. Megan vedela, ako ho traumatizuje. Ako vedie k desivým nočným morám, halucináciám, ku strate kontroly.

Nevedela však, že sa tí vraždiaci klauni vrátili.

Skontaktovali sa s ním. Posielali mu čudesné odkazy. Boli dokonca aj tu, v jeho byte.

Od Vianoc sa neozvali, on však vedel, že znova prídu.

Keď sa to napokon stane, nebude to ani trocha pekné.

Práve toto bol skutočný dôvod, prečo nemohol dovoliť Webleyovej a vlastne ani nikomu inému, aby sa s ním priveľmi zblížil.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prvá časť

1

2

Druhá časť

Tretia časť