Erin Watt

TWISTED PALACE

Copyright © 2016 by Erin Watt

Translation © 2019 by Martina Šturcelová

Cover design © 2019 Natália Jarembáková

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6697-1

Poďakovanie

Keď sme na jeseň roku 2015 začali písať Papierovú princeznú, písali sme ju jedna pre druhú. Posielali sme si navzájom jednotlivé kapitoly e-mailom. Slová sa nám doslova sypali na papier.

Zamilovali sme sa do vlastného diela, no nikdy by sme nečakali, že zažije taký ohlas u čitateľov po celom svete. Sme vám veľmi vďačné. To vy ste dali našim postavám život. Ďakujeme aj Margo, ktorá trpezlivo počúvala naše návrhy a od samého začiatku nám poskytovala spätnú väzbu; prvým čitateľkám Jessice Clarovej, Michelle Kannanovej, Meljean Brookovej a Jennifer L. Armentroutovej za pomoc a neoceniteľnú kritiku; reklamnej agentke Nine, ktorá mala na starosti propagáciu knihy. Uvedomujeme si, koľko práce s ňou má!

Bez asistentiek Natashe a Nicole, ktoré dohliadajú, aby sme si každý deň plnili povinnosti, by sme boli stratené.

Samozrejme, navždy budeme zaviazané všetkým blogerom, kritikom a čitateľom, ktorí si našli čas na prečítanie a recenzie našej knihy. Práve vďaka vašej podpore a spätnej väzbe nám to stojí za tú námahu!

Čitateľom, ktorí sa zamilovali do našej série.

Oživili ste jej príbehy spôsobom, v aký sme ani nedúfali.

Ďakujeme.

1. kapitola

REED

„KDE SI BOL DNES VEČER medzi ôsmou a jedenástou?“

„Ako dlho si spal s otcovou priateľkou?“

„Prečo si ju zabil, Reed? Rozzúrila ťa? Vyhrážala sa ti, že o vašej afére povie tvojmu otcovi?“

Videl som dosť policajných seriálov, aby som vedel, že vo vyšetrovacej miestnosti treba držať jazyk za zubami. Alebo vysloviť dve zázračné slová: chcem právnika.

Presne to aj poslednú hodinu robím.

Keby som bol neplnoletý, títo kreténi by mohli akurát tak snívať o vypočúvaní bez prítomnosti rodiča alebo právnika. Mám však osemnásť, takže ma zrejme považujú za ľahký terč. Alebo za hlupáka, ktorý im odpovie na tie zavádzajúce otázky bez právnika.

Detektívom Cousinsovi a Schmidtovej je zjavne jedno, ako sa volám. Zvláštne, ale pripadá mi to zábavné. Vždy som sa zo všetkého vylízal, pretože som Royal. Pri problémoch v škole vypíše otec šek a na moje hriechy sa razom zabudne. Dievčatá stoja v rade, aby sa mi dostali do postele a mohli sa pochváliť, že ulovili Royala.

Niežeby som túžil po zástupoch dievčat. Dnes mi záleží iba na jedinej – Elle Harperovej. Predstava, že ma odvliekli z domu v putách rovno pred jej očami, ma ubíja.

Brooke Davidsonová je mŕtva.

Stále mi to nedochádza. Otcova blonďavá zlatokopka bola plná života, keď som odchádzal z jej luxusného podkrovného bytu.

Toto však policajtom neprezradím. Nie som idiot. Všetko by prekrútili.

Cousins je z môjho mlčania zúfalý a tresne dlaňami po kovovom stole.

„Odpovedz mi, ty zasran!“

Pod stolom zatnem päste a vzápätí ich sústredene uvoľním. Stratiť trpezlivosť za týchto okolností by asi nebolo najvhodnejšie.

Tichá Teresa Schmidtová vrhne na svojho partnera varový pohľad. „Reed,“ ozve sa mäkko. „Nepomôžeme vám, ak nebudete spolupracovať. A my vám chceme pomôcť.“

Zdvihnem obočie. Naozaj? Dobrý policajt verzus zlý policajt? Asi pozerajú rovnaké seriály ako ja.

„Vážení,“ vyslovím znudene, „nemáte niečo s ušami?“ S úškrnom si prekrížim ruky na hrudi. „Požiadal som o právnika, ste povinní naňho s vypočúvaním počkať.“

„Máme právo klásť vám otázky,“ ohradí sa Schmidtová, „a vy na ne môžete odpovedať. Nijaký zákon vám to nezakazuje. Taktiež nám môžete slobodne poskytnúť informácie. Celý proces sa posunie vpred, ak nám napríklad prezradíte, prečo máte na tričku krv.“

Odolám nutkaniu tresnúť päsťou do steny. „Počkám radšej na Halstona Griera, ale vďaka za radu.“

V miestnosti zavládne ticho.

Cousins už škrípe zubami. Schmidtová si iba vzdychne.

Potom obaja vstanú a bez jediného slova vyjdú von.

Royal – 1.

Polícia – 0.

Ibaže hoci to vzdali, s vybavením mojej žiadosti sa očividne neponáhľajú. Trčím v miestnosti ešte ďalšiu hodinu a uvažujem, ako som, dopekla, dospel do tohto bodu. Nie som svätý a nikdy som sa na neviniatko nehral. Občas vyhľadávam bitky a bývam bezohľadný, ak treba.

Toto je však čosi iné. Nie som chalan, ktorého odvlečú v putách z vlastného domu. Chalan, ktorého priateľka musí s hrôzou v očiach sledovať, ako ho tlačia do policajného auta.

Kým sa konečne znovu otvoria dvere, klaustrofóbia urobí svoje. Zareagujem drsnejšie, ako by som mal.

„To vám trvalo!“ vyšteknem na otcovho právnika. Sivovlasý muž po päťdesiatke má na sebe oblek aj napriek pokročilej nočnej hodine. Smutne sa na mňa usmeje.

„Aha, niekto má zjavne dobrú náladu.“

„Kde je otec?“ pýtam sa s pohľadom zabodnutým za Grierov chrbát.

„V čakárni. Nesmie tu byť.“

„Prečo nie?“

Grier zavrie dvere a podíde k stolu. Položí naň kufrík a stisne pozlátené zapínanie. „Pretože voči rodičom svedčiacim v neprospech vlastných detí nejestvujú nijaké obmedzenia. Oprávnenie vypovedať sa týka iba manželov.“

Prvý raz od môjho zatknutia sa mi zdvihne žalúdok. Svedectvo? Pôjde to na súd? Kam až chcú policajti dotiahnuť túto sračku?

„Reed, dýchaj.“

Je mi zle. Dočerta. Nenávidím sa za to, že som pred týmto chlapom odhalil čo i len náznak bezmocnosti. Nedávam najavo slabosť. Nikdy. Jediná osoba, v spoločnosti ktorej poľavím, je Ella. Iba ona dokáže preniknúť cez ochranný múr a vidieť do môjho vnútra. Vidieť ma takého, aký naozaj som, nielen ako chladného, bezcitného hlupáka, ako ma vníma zvyšok sveta.

Grier vytiahne žltý linkovaný blok a zlaté plniace pero.

Usadí sa na stoličku oproti.

„Zariadim to,“ prisľúbi. „Najprv však potrebujem vedieť, o čo ide. Z detektívov pridelených na tento prípad sa mi zatiaľ podarilo vytiahnuť iba informáciu, že si na zázname bezpečnostnej kamery, ako dnes večer o trištvrte na deväť vstupuješ do podkrovného bytu pani O’Halloranovej. Podľa toho istého záznamu si odtiaľ odišiel o dvadsať minút.“ Pohľadom prejdem po miestnosti a hľadám nahrávacie zariadenie. Nie je tu zrkadlo, takže nepredpokladám, že nás niekto sleduje z vedľajšej miestnosti. Aspoň dúfam.

„Všetko, čo si tu povieme, ostane medzi nami,“ uisťuje ma Grier, len čo zbadá môj ostražitý výraz. „Nesmú nás nahrávať. Vzťah právnika a klienta, veď vieš.“

Ticho vydýchnem. „Hej. Bol som v tom byte, ale nezabil som ju.“

Grier prikývne. „Dobre.“ Naškriabe si čosi do zápisníka.

„Vráťme sa na začiatok. Porozprávaj mi o sebe a Brooke Davidsonovej. Nevynechaj jediný detail. Potrebujem vedieť všetko.“

Preglgnem. Úžasné! To bude zábava.

2. kapitola

ELLA

BRATIA ROYALOVCI MAJÚ IZBY v južnom krídle a ich otec na opačnej strane sídla. Na konci schodov zabočím doprava a rozbehnem sa po lesklej drevenej podlahe k Eastonovým dverám. Na klopanie nereaguje. Toho by nezobudil ani hurikán. Zaklopem silnejšie. Nič. Otvorím teda dvere. Easton leží roztiahnutý na posteli tvárou dolu.

Rázne vykročím a zatrasiem ním. Čosi zamrmle.

Opäť ním zatrasiem. Panika mi sťahuje hrdlo. Ako to, že si sladko spí? Ako je možné, že ho nezobudil hluk z haly?

„Easton!“ vybuchnem. „Zobuď sa!“

„Čo sa deje?“ zahučí a pootvorí jedno oko. „Doriti, už je čas na tréning?“

Otočí sa na chrbát, stiahne so sebou aj prikrývku a odhalí viac nahej pokožky, ako sa patrí. Na podlahe zbadám tepláky, a tak mu ich hodím na posteľ. Pristanú mu na hlave.

„Vstávaj,“ zopakujem prosebne.

„Prečo?“

„Stala sa hotová pohroma!“ Unavene zažmurká. „He?“

„Všetko sa posralo!“ zvriesknem. Zhlboka sa nadýchnem a snažím upokojiť. Nezaberá to. „Príď do Reedovej izby, dobre?“ odseknem.

Určite si všimol úzkosť v mojom hlase, pretože vyskočí z postele. Kým vycúvam k dverám, zahliadnem ho pomerne dosť odhaleného.

Nejdem však k Reedovi, ale utekám po chodbe do svojej izby. Tento dom je neskutočne veľký, fakt nádherný, no všetci v ňom majú zbabraný život. Vrátane mňa.

Asi som naozaj Royalová.

Nie, nie som. Pripomína mi to muž dolu v hale. Steve O’Halloran. Môj údajne mŕtvy otec.

Zaplaví ma vlna emócií. Podlamuje mi kolená a odovzdáva ma do rúk hystérie. Cítim sa previnilo, že som ho tam nechala stáť. Ani som sa nepredstavila a bez slova vybehla hore schodmi. Callum Royal spravil to isté. Tak sa trápil pre Reeda, že iba vyhŕkol: „Nemôžem to teraz riešiť, Steve. Počkaj tu.“ Napriek pocitu viny zaženiem myšlienku na Steva. Nemôžem naňho teraz myslieť. Musím sa sústrediť na Reeda.

Nestrácam čas a vytiahnem spod postele ruksak. Vždy si ho nechávam na ľahko prístupnom mieste. Otvorím ho a s úľavou vytiahnem koženú peňaženku, kam si každý mesiac odkladám peniaze od Calluma.

Keď som sa sem prisťahovala, Callum mi prisľúbil desaťtisíc dolárov mesačne, ak neujdem. Royalovský palác som síce spočiatku nenávidela, no netrvalo dlho a zamilovala som si ho. Dnes si už ani neviem predstaviť, že by som bývala inde. Ostala by som tu aj bez finančnej motivácie. Keďže som však dlhé roky živorila a stále som nedôverčivá, Calluma som nezabrzdila.

Teraz som za to vďačná. V ruksaku mám dosť peňazí, aby som prežila niekoľko mesiacov, ba aj dlhšie.

Hodím si ho na plece a rozbehnem sa k Reedovým dverám. V rovnakej sekunde sa na chodbe zjaví Easton. Tmavé vlasy mu trčia všetkými smermi, ale aspoň má nohavice.

„Čo sa deje, doriti?“ zahučí cestou do izby svojho staršieho brata.

Rozrazím dvere do Reedovho obrovského šatníka a pohľadom horúčkovito prechádzam po každom centimetri. Na spodnej poličke v zadnej časti nájdem, čo hľadám.

„Ella?“ pripomenie sa Easton.

Nereagujem. Zamračene ma sleduje, ako ťahám modrý kufor po krémovom koberci.

„Ella! Dopekla! Povieš mi už konečne, o čo ide?“

Len čo hodím do kufra pár tričiek, Reedovu obľúbenú zelenú bundu, rifle a zopár tielok, rozšíria sa mu zreničky. Uvažujem, čo asi ešte potrebuje… Ehm, trenírky, ponožky a opasok…

„Prečo balíš Reedove veci?“ Easton už na mňa kričí a jeho ostrý tón ma vytrhne zo zamyslenia.

Obnosené sivé tričko mi vypadne z rúk. Srdce sa mi rozbúcha ešte rýchlejšie, keď si znovu pripomeniem realitu.

„Reeda zatkli za vraždu Brooke,“ vybľabocem. „Tvoj otec šiel za ním na policajnú stanicu.“

Eastonovi padne sánka. „Čože?“ zvrieskne. „Vzali ho poliši, kým sme boli na večeri?“

„Nie. Až po návrate.“

Boli sme vo Washingtone na večeri. Všetci okrem Reeda. Tak to funguje u Royalovcov. Sú takí prachatí, že Callum má k dispozícii niekoľko súkromných lietadiel. Asi preto, lebo vlastní spoločnosť, ktorá navrhuje lietadlá. Nepredstaviteľné! Večer sme leteli zo Severnej Karolíny až do D.C. na obyčajnú večeru. Šialenstvo! Reed ostal doma, bol zranený.

Niekto ho pred pár dňami bodol v prístave. Tvrdil, že je z liekov proti bolesti priveľmi omámený, tak s nami nešiel.

Brooke však navštívil aj tak… Bože. Čo spravil?

„Stalo sa to asi pred desiatimi minútami,“ dodám stíšeným hlasom. „Nepočul si, ako tvoj otec reve na detektíva?“

„Nepočul som. Ja… no…“ Modré oči sa mu previnilo zúžia. „Dal som si dnes v noci u Wada pár vodiek. Hneď ako som sa vrátil domov, zvalil som sa do postele.“

Nemám už energiu na ďalšie prednášky o alkohole. Eastonova závislosť je vážna vec, ale Reedove obvinenie z vraždy je v tejto chvíli miliónkrát dôležitejšie.

Zovriem päste. Keby tu bol Reed, vrazila by som mu za to, že mi klamal a odvliekla ho polícia.

Ťažké ticho nakoniec preruší Easton. „Podľa teba to spravil?“

„Nie.“ Hoci to vyslovím rozhodne, v skutočnosti som otrasená.

Po návrate z večere som si všimla, že Reed má roztrhané stehy a krv na bruchu. Tento chúlostivý detail však pred Eastonom zamlčím. Dôverujem mu, no ešte nevytriezvel. V prvom rade potrebujem ochrániť Reeda a ktovie, čo by jeho bratovi vykĺzlo z úst, ak by sa znova opil alebo nadrogoval.

Naprázdno prehltnem a sústredím sa na najdôležitejšiu úlohu – ochranu Reeda. Narýchlo hodím do kufra zopár ďalších vecí a zavriem ho.

„Ešte si mi nepovedala, prečo balíš,“ ozve sa Easton zúfalo.

„Pre prípad, že by sme museli utiecť.“

„My?“

„Ja a Reed.“ Vstanem a pustím sa do Reedovej zásuvky s ponožkami. „Chcem byť pripravená, jasné?“

To je jediná vec, v ktorej vynikám – príprava na útek. Netuším, či to bude nutné. Možno sa Reed a Callum čoskoro zjavia vo dverách a oznámia: „Všetko je v poriadku! Polícia stiahla obvinenie!“ Alebo Reedovi odmietnu kauciu, či ako sa to, dopekla, volá, a domov sa nevráti.

Ak by však nenastal ani jeden zo scenárov, chcem byť pripravená na útek z mesta. Ja mám stále zbalený ruksak, no Reed nie je taký plánovač ako ja. Je impulzívny. Väčšinou neuvažuje a koná…

Neuvážene, až raz niekoho zabije?

Zaženiem tú hroznú predstavu. Nie. Reed to určite nespravil.

„Prečo vrieskate?“ ozve sa od dverí rozospatý hlas. „Je vás počuť po celej chodbe.“

Do izby vojdú šestnásťročné royalovské dvojčatá. Obaja majú okolo pása omotanú prikrývku. Vari tu nikto nenosí pyžamo?

„Reed odkrágľoval Brooke,“ oznámi Easton bratom.

„Easton!“ zahriaknem ho pobúrene.

„Čo? Majú právo vedieť, že nášho brata práve zatkli za vraždu!“

Sawyer a Sebastian sa naraz nadýchnu.

„To vážne?“ zareaguje Sawyer.

„Poliši ho práve odviedli,“ šepnem.

Easton zozelenie. „Podľa mňa by to nespravili, keby nemali aspoň nejaký dôkaz. Možno ide o…“ Rukou opíše kruh pred bruchom.

Dvojčatá zmätene zažmurkajú.

„Čo? Dieťa?“ prehovorí Seb. „Prečo by Reeda trápil nejaký Brookin nenarodený fagan?“

Dočerta. Zabudla som, že dvojčatá nie sú úplne zasvätené. Vedia, že Brooke bola tehotná – všetci sme boli pri tom, keď to oznámila. Netušia však o jej druhom vyhlásení.

„Brooke sa vyhrážala, že za otca dieťaťa označí Reeda,“ vysvetlím.

Dva páry rovnako modrých očí takmer vypadnú z jamiek.

„Nie je to pravda,“ dodám opatrne. „Iba sa s ňou párkrát vyspal a aj to viac ako pred šiestimi mesiacmi. Brooke nebola v takom vysokom štádiu.“

„To je jedno,“ pokrčí plecami Seb. „Takže ty tvrdíš, že Reed nabúchal otcovu mladú nevestičku a potom ju odpratal, aby tu nepobehoval malý Royal?“

„Nebolo to jeho dieťa!“ zajačím.

„Tak otcovo?“ nechápe Sawyer. Zaváham. „Nie.“

„Ako to?“

„Pretože…“

Och. Tajomstvá z tohto domu by naplnili pol oceána.

Mám však už dosť mlčania. Načo je to dobré?

„Dal si spraviť vazektómiu.“

Seb prižmúri oči. „To ti povedal otec?“

Prikývnem. „Vraj to spravil po vašom narodení, lebo vaša mama chcela viac detí, no zo zdravotných dôvodov ich nemohla mať.“

Dvojčatá sa na seba pozrú.

Easton sa poškriabe po brade. „Mama túžila po dievčatku. Často to spomínala. Dievča by nás vraj obmäkčilo.“ Skriví pery. „Nemám pocit, že by som pri babách mäkol.“

Zlosť mi stiahne hrdlo. Easton si za svet neodpustí tie sexuálne narážky. Nikdy.

Sawyer sa uškrnie, Seb sa zasmeje na plné hrdlo. „Predpokladajme teda, že Reed aj otec hovoria pravdu. Čie dieťa to teda bolo?“

„Možno žiadne nebolo,“ uvažuje Easton nahlas.

„Muselo byť,“ pridám sa. Ani Reed ani Callum nespochybnili Brookino tehotenstvo, takže to určite bola pravda.

„Prečo?“ namietne Easton. „Možno klamala. Čo ak chcela po svadbe s otcom nafingovať potrat?“

„Choré, ale nie vylúčené,“ prikývne Seb. Bratova teória sa mu očividne pozdáva.

„Prečo si presvedčená, že ju Reed nezabil?“ otočí sa ku mne Easton so spýtavým pohľadom.

„Prečo si myslíš, že by bol toho schopný?“ vrátim mu to. Pokrčí plecami a pozrie na dvojčatá. „Keby ohrozovala rodinu, možno by bol schopný. Čo ak sa pohádali a stala sa nehoda? Verzií je veľa.“

Dvihne mi žalúdok. Scenár, ktorý naznačuje Easton, je… reálny. Reed mal potrhané stehy. A na tričku krv. Čo ak…

„Nie,“ vyjachcem. „Nespravil to. Už o tom nebudeme hovoriť. Je nevinný a basta.“

„Prečo sa potom balíš?“

Eastonova otázka ostane visieť vo vzduchu. Preglgnem a pretriem si oči. Má pravdu. V kútiku duše pripúšťam, že Reed môže byť vinný. Nie je to vari dôvod, prečo som zbalila kufor a vytiahla ruksak?

Dlhé mlčanie prerušia kroky v diaľke. Royalovci nemajú zamestnancov, ktorí by u nich aj bývali, takže chlapci spozornejú.

„Neboli to vchodové dvere?“ ozve sa Seb.

„Žeby sa vrátili?“ pridá sa Sawyer.

Zahryznem si do pery. „Nie. Nebol to vchod, ale…“ Opäť mám hrču v hrdle. Bože. Úplne som zabudla na

Steva. Ako som len mohla, dočerta?

„Čo to teda bolo?“ nástojí Easton.

„Steve,“ vykĺzne zo mňa. Všetci na mňa zízajú.

„Na prízemí je Steve. Zjavil sa pri dverách vo chvíli, keď odvádzali Reeda.“

„Steve,“ zopakuje Easton s nechápavým výrazom. „Strýko Steve?“

„Mŕtvy strýko Steve?“ dodá Sebastian priškrtene.

Zatnem zuby. „Nie je mŕtvy, len vyzerá ako Tom Hanks v Stroskotancovi. Ibaže bez volejbalovej lopty.“

„Doriti!“

Easton sa rozbehne k dverám, no zdrapím ho za zápästie. Nemám silu zabrzdiť ho, no aspoň ho spomalím.

Nakloní hlavu a premeria si ma pohľadom. „Nechceš zísť dolu a pozhovárať sa s ním? Je to tvoj otec, Ella.“

Panikárim. „Nie. Je to iba chlap, čo nabúchal moju mamu. Nebudem sa tým teraz zaoberať. Ja…“ Znovu naprázdno prehltnem. „Podľa mňa nevie, že som jeho dcéra.“

„Ty si mu to nepovedala?“ zvolá Sawyer.

Pomaly pokrútim hlavou. „Mohol by niekto z vás zísť dolu a… neviem… zaviesť ho napríklad do hosťovskej izby?“

„Ja idem,“ vyhlási Seb.

„Aj ja,“ ozve sa jeho brat. „To musím vidieť.“

Dvojčatá naberú kurz k dverám, no ešte za nimi zavolám: „Chalani! Nehovorte mu o mne. Necítim sa na to. Počkáme, kým sa vráti Callum.“

Dvojčatá si znovu vymenia pohľady.

„Jasné,“ odvetí Seb a vzápätí sa vyrútia za strýkom, ktorý vstal z mŕtvych.

Easton spočinie zrakom na kufri vedľa šatníka, potom na mne. Schytí ma za ruku a prepletie si prsty s mojimi.

„Nezdrhneš nám, sestrička. Je to hlúpy nápad.“

Zadívam sa na naše spojené prsty. „Celý život utekám, East.“

„Nie. Celý život bojuješ.“

„Viem bojovať za druhých. Za mamu, za Reeda, ale… Nezvládam veľmi dobre vlastné konflikty.“ Zahryznem si do pery. „Prečo sa Steve vrátil? Mal byť predsa mŕtvy. A ako to, že zatkli Reeda?“ Hlas sa mi trasie. „Čo ak naozaj skončí vo väzení?“

„Neskončí.“ Zovrie mi dlaň. „Reed sa vráti, Ella. Otec sa o všetko postará.“

„Čo ak sa mu to nepodarí?“

„Podarí.“

Ibaže čo ak nie?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Poďakovanie

1. kapitola

2. kapitola