Sam Carrington BAD SISTER

Copyright © 2017 by Sam Carrington

Translation © 2019 by Jana Seichertová

Jacket design © 2019 by Milan Kulich

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6498-4

Svojej sestre Celii,

ktorá vôbec nie je zlá

PROLÓG

VTEDY

Zvonku aj zvnútra ju tlačila do líc neznesiteľná horúčava. Akoby jej v nich horel oheň a prepaľoval sa cez pokožku na povrch.

Malý chlapec stál nehybne vedľa nej, spálené pyžamové nohavice ťahal za sebou po chodníku. Tmavými očami chvíľu uprene hľadel na plamene šľahajúce z horného poschodia a potom sa zadíval na okno spálne.

Na muža, ktorý tam kričal.

Aj ona ho pozorovala, neschopná odvrátiť pohľad.

Mužova tvár vyzerala čudne pokrivená, pripomínala slávny obraz, ktorý kedysi videla. Nevolal sa náhodou Výkrik? Päsťami búchal do okennej tabule a ústa mal sformované do veľkého písmena O. Rev vychádzajúci z tej tmavej diery znel neľudsky. V dlaniach si držal roztekajúcu sa tvár. Vari sa mu topila?

Zrazu jej zmizol z očí.

Chlapcova rúčka vkĺzla do jej dlane. Vytrhla sa mu, konečne odvrátila oči od horiaceho výjavu pred sebou a pozrela naňho. „Čo si to urobil?!“

1

CONNIE

Pondelok 5. júna

„Hej, slečna! Nečakal som, že na vás tu vonku narazím.“

Connie zmeravela, hlas za ňou jej schladil krv v žilách, hoci bolo teplé ráno. Mimovoľne sklonila hlavu, čierne vlasy ostrihané na mikádo jej padli dopredu a zahalili bledú tvár ako záves. Mohla by predstierať, že ho nepočula, a kráčať ďalej, no keby si ho nevšímala, zrejme by šiel za ňou. Pomaly obrátila tvár k nemu.

Muž, šľachovitý a vychudnutý pre závislosť od heroínu, sa opieral o stenu pri vchode do staničnej budovy. V ústach mal cigaretu a prižmúrenými očami na ňu hľadel cez oblak dymu.

Connie unikol z pľúc tichý vzdych a pretlačil sa cez stisnuté pery. Trochu uvoľnila stuhnuté plecia. Bol to iba Jonesy. S ním si hravo poradí.

„Och, zdravím, Jonesy. Ako sa máte?“ Connie svoju otvorenú otázku hneď oľutovala. Vrhla veľavravný pohľad na náramkové hodinky a usmiala sa na muža v nádeji, že tú jasnú správu pochopí a nebude ju zdržiavať.

„Veď viete, ako to chodí, slečna. Nežije sa mi ľahko, lebo ma držia nakrátko ako psa. Ale určite je to lepšie ako trčať v tej hnusnej diere.“

Connie zdvihla obočie. S poslednou časťou mužovho vyhlásenia bezvýhradne súhlasila.

„A čo robíte vy, odkedy ste odtiaľ odišli, slečna?“ Túto otázku nečakala. Ako sa to dozvedel?

„Nuž, rozhodla som sa, že zmením smer.“ Obrátila pozornosť od muža na skupinku ľudí, ktorí mierili na coletonskú železničnú stanicu. Šum ich ranného rozhovoru doletel až k nej. Zatúžila zladiť s nimi krok a čo najrýchlejšie sa vzdialiť od Jonesyho. Nemienila ho podrobne informovať o svojej novej práci ani pokračovať v tomto trápnom rozhovore. Možno si odslúžil svoj trest, no rozhodne netúžila po konverzácii s človekom, ktorého odsúdili za vlámanie s použitím zbrane. Zase nápadne pozrela na hodinky. „Už musím ísť, inak zmeškám vlak. Prepáčte.“

„Aha, chápem.“ Pokrčil plecami a úsečne dodal: „Tak sa teda porozprávame inokedy.“

Connie dúfala, že nie. „Želám vám veľa šťastia.“ Obrátila sa a vykročila k vchodu.

„Podľa mňa urobili chybu,“ počula za sebou Jonesyho hlas. „Nemali sa k vám takto zachovať. Nebola to len vaša vina.“

Connine kroky na niekoľko sekúnd stíchli, no neobrátila sa. Napokon sa pustila hore schodmi vedúcimi k nástupišťu, jej podpätky rýchlo klopkali na železo.

Srdce jej bilo v rovnakom rytme ako kroky.

2

INŠPEKTORKA WADOVÁ

Pokiaľ išlo o miesta vraždy, toto patrilo do kategórie „nezvyčajných“. Inšpektorka Lindsay Wadová videla telá odhodené na všetkých možných miestach a máločo ňou otriaslo. Tento prípad ju však nezaujal v tom zmysle, že by bol prekvapujúci alebo čudný. Túto mŕtvolu zjavne mali nájsť. Už tá predstava jej spôsobila zlú chuť v ústach a kŕče v žalúdku. Vrah chcel, aby sa verejnosť o nej dozvedela, túžil po novinových titulkoch a po žiare reflektorov. Také vraždy boli zvyčajne dôkladne naplánované a zriedka zostali ojedinelé. Práve toto poplašné zvonenie sa ozvalo v Lindsainej mysli, keď so seržantom Mackom v tmavomodrom Volve Estate odbočila na príjazdovú cestu vedúcu k väznici jej veličenstva Baymead, vzdialenej šesť a pol kilometra od trhového mesta Coleton.

„Kedy sem dorazili policajti v uniformách, Mack?“

Päťdesiatdvaročného Charlieho Macka už od školy všetci volali jednoducho Mack. Krstným menom ho neoslovoval nikto okrem jeho matky. Pospevoval si neznámu melódiu a obracal strany v čiernom zápisníku. „Prví sa tu objavili o 7.35. Strážnik, ktorý mal službu pri prednej bráne, im zavolal o 7.20. Oznámil, že počul škripot pneumatík a videl bielu neoznačenú dodávku rútiacu sa po ceste od väznice. Napadlo mu, že nejaký idiot sa zrejme niekam veľmi ponáhľa. Keďže príjazdová cesta je prístupná verejnosti, často po nej prichádzajú a odchádzajú aj iné ako služobné autá. Okolo hornej časti areálu vedie verejný chodník, po ktorom sa údajne radi prechádzajú psičkári.“

„Kriste, človek by predpokladal, že bude ťažšie dostať sa dnu… očakával by prísnejšie bezpečnostné opatrenia.“

„Áno, ale ide o väznicu kategórie C, ďaleko od najbližšieho mesta. Plot je dosť vysoký a len zriedka sa nejakí blázni pokúšajú cezeň preliezť dnu alebo von, lebo je zakončený kotúčom ostnatého drôtu.“ Seržant Mack ukázal cez okno auta na plot ohraničujúci celý areál, okolo ktorého práve prechádzali. Za ním videli červené tehlové múry väzenských budov. Na začiatku druhej svetovej vojny ho používali ako armádny tábor. V súčasnosti ho tvorila skupina starých a nových budov. Nový veľký väzenský blok bol nápadnejší ako staršie bloky v tvare písmena H, kde bývala väčšina väzňov.

„Kto našiel telo?“

„Istá Carol Manningová, väzenská dozorkyňa. Ako prvá z rannej zmeny prišla približne o 7.10. Musela prejsť okolo obete, aby sa dostala k vchodu, a spustila poplach v centrále operačnej podpory.“

„Prečo strážnik pri bráne čakal ďalších desať minút, kým ich zavolal?“

„Viete, zamestnancami väznice veľmi otriasol spôsob, akým toho muža zabili… a navyše obeť poznali.“

„Zrejme áno. Spýtali sa ich policajti, či sa niečoho nedotkli na mieste činu?“

„Áno, no aj keby to urobili, nepriznali by sa. Okrem toho pred príchodom polície prišli do práce ďalší zamestnanci.“

„Skvelé. Takže aj s touto možnosťou musíme počítať.“ Lindsay zaparkovala vedľa ostatných policajných vozidiel a vzdychla si. Potom si učesala dlhé červené vlasy do chvosta, šikovne ho omotala gumičkou a vystúpila z auta. Ako zvyčajne zastala a rozhliadla sa okolo seba s rukami hlboko vo vreckách nohavíc. Mack sa držal v pozadí a čakal, kým jeho šéfka dokončí rutinnú obhliadku. Lindsain pohľad sa zastavil na policajnej páske ohraničujúcej miesto činu a potom preskočil na biely stan postavený nad mŕtvolou. V jeho vchode stál poblednutý strážnik s klipovou doskou v ruke. Lindsay zhlboka vdýchla vlhký vzduch, ohlasujúci ďalší dusný deň, a vzápätí prudko vydýchla. „Tak fajn.“ Obrátila sa ku kufru auta, otvorila ho a vybrala všetko, čo bude potrebovať. „Poďme dnu a zistime, čo nám tam nechali.“

3

CONNIE

Po desiatich minútach prepletania sa bočnými uličkami arýchl ej chôdze po hlavnej ceste historického mesta Totnes Connie napokon prišla k svojmu domu. Utrela si z čela pot – dôvod, pre ktorý rada chodievala do práce skorým vlakom, lebo tak si ušetrila toto každodenné ranné cvičenie. Kopec bol vražedný aj za najpriaznivejších okolností a nesvedčal jej konfekčnej veľkosti 16 – dôsledku niekoľkomesačného nočného maškrtenia zemiakových lupienkov, ako aj pravidelnej konzumácie donáškových jedál a polotovarov pre jedného, prihrievaných v mikrovlnke. Oveľa radšej kopec zdolávala voľným krokom, no dnes ho napriek nečakanému stretnutiu s Jonesym zvládla v slušnom čase.

Connie zastala a ako každé ráno za posledných päť mesiacov pozrela na lesklú pozlátenú tabuľku, ktorá zdobila stenu naľavo od vchodu: SLEČNA C. SUMMERSOVÁ, DIPL. PSYCH., ČLENKA BRITSKEJ PSYCHOLOGICKEJ SPOLOČNOSTI. Raz ju pravdepodobne omrzí, no teraz ju pohľad na ňu naplnil hrejivým teplom. Bola na seba pyšná, že sa jej podarilo zriadiť si súkromnú prax a získať klientelu. Pôvodne uvažovala o tom, že si prenajme ordináciu spolu s poradenskou psychologičkou, s ktorou sa zoznámila na školení pred siedmimi rokmi, aby si znížila výdavky. Melissa mala úspešnú prax v Coletone. Poradkyňou sa stala hneď po skončení štúdia, zatiaľ čo Connie sa rozhodla pre postgraduálne štúdium forenznej psychológie. Pre Connie by bolo pohodlnejšie, keby si prenajala miestnosť v Melissinej budove, no nezávislosť a sloboda spojená s prácou na voľnej nohe napokon prevážili nad výhodami deľby pracovného priestoru a nákladov s ďalším psychológom.

Connino nové pôsobisko sa nachádzalo medzi klenotníctvom a realitnou agentúrou. Bola to úzka dvojposchodová budova, malá miestnosť na prízemí s kuchynkou a toaletou a ďalšia na poschodí, ktorú používala ako kanceláriu a ordináciu. Nebola veľká, ale jej potrebám stačila, ani trochu sa nepodobala na obrovské väzenské priestory. Connie sa zachvela, no nevšímala si to – ten pocit časom pominie. Teraz sa mala na čo tešiť. Namiesto priezviska Moorová prijala matkino dievčenské meno, zriadila si súkromnú poradenskú prax, zodpovedala sa iba sama sebe a už nemusela pracovať so zločincami. Connie naozaj zmenila smer. Bolo načase, aby sa sústredila na pomoc obetiam zločinov namiesto páchateľom.

Keď Connie vošla cez modré drevené dvere do miestnosti, ktorú nazývala čakárňou, do uší jej zozadu zaútočil vysoký prenikavý hlas.

„Hej, idete neskoro! Trčím tu už desať minút a ľudia na mňa zízajú ako na nejakého cvoka.“

Connie sa nasilu usmiala a ustúpila nabok, aby pustila dnu mladú ženu so štvorročným dieťaťom. „Prepáčte, Steph.“ Neupozornila ju, že si dohodli stretnutie na 9.15, takže prišla veľmi skoro.

„Keď ste konečne tu, pusťme sa do toho.“ Steph si nervózne zastrčila zopár dlhých prameňov riedkych vlasov za pravé ucho a potiahla chlapca za ruku, takmer ho vliekla k schodom.

„Hmm… mohli by ste chvíľu počkať, prosím? Potrebujem si zapnúť počítač, pripraviť ordináciu…“ Connie naznačila Steph, aby si sadla do kresla s kvetinovým čalúnením. Mladá žena sa zarazila, niekoľko sekúnd na ňu bez slova hľadela a potom nadurdená odtiahla chlapca zo schodov. Unavená klesla do kresla a dieťa si posadila na kolená.

„Dnes som v časovej tiesni. Ako vidíte, mám so sebou Dylana.“ Pozrela na chlapca, postrapatila mu kučeravé blond vlasy a znovu sa obrátila na Connie: „V škôlke si ho odmietli prevziať, lebo sa vyhádzal.“ Connie usúdila, že Steph si všimla jej zdvihnuté obočie, lebo mladá žena rýchlo dodala: „Nie je to nákazlivé. Každú chvíľu sa uňho objaví infikovaný ekzém. Vravela som to učiteľkám, ale nepočúvajú ma.“

„Možno by pomohla stručná správa od vášho všeobecného lekára.“

„Viete, čo si o nich myslím. Doktorom jednoducho nedôverujem.“

Connie by sa stavila, že Steph v skutočnosti neverí ani jej. Zdalo sa, že nemá dôveru vôbec k nikomu.

Connie vyšla na poschodie, hore zabočila doprava a otvorila dvere ordinácie. Privítala ju vôňa čerstvo pokosenej trávy. Osviežovač vzduchu umiestnila na strategicky výhodné miesto, aby svojím príjemným závanom klientov trochu uvoľnil. Vôňu trávy všetci milovali.

Na Steph však zvyčajne nemal želaný účinok. Bolo by treba oveľa viac než čerstvo pokosenú trávu, aby sa uvoľnila. Toto bolo ich tretie spoločné stretnutie. Predchádzajúce dve sa začali podobne a skončili rovnako, ale uprostred nich by sa mohlo stať čokoľvek. Connie zakaždým čakalo prekvapenie, akoby otvorila bonboniéru a zistila, že v nej chýba zoznam. Nezostávalo jej nič iné ako hodiť si jeden bonbón do úst a dúfať, že pod čokoládou sa neskrýva turecký med. Connie sa však obávala, že uprostred dnešného stretnutia ju s najväčšou pravdepodobnosťou čaká práve turecký med.

Okrem toho, ako mala viesť ich dnešný rozhovor, keď Steph priviedla so sebou aj Dylana?

Connie zapla počítač, zavesila sako na vešiak, pripravila pohodlné kreslá, na dlážku pod okno položila papier a perá pre Dylana a pozvala Steph do ordinácie. Na stretnutiach si nerobila poznámky, lebo v klientoch nechcela vzbudiť dojem, že ich podrobuje skúške alebo o nich píše správu. Connie s nimi radšej viedla plnohodnotný rozhovor a celý čas s nimi udržiavala očný kontakt. Tým vytvorila uvoľňujúcejšiu atmosféru a ukázala klientom, že sa o ich problémy úprimne zaujíma. Po hodinovom stretnutí si zapísala do počítača hlavné body: všetky zmeny, skutočnosti vyžadujúce ďalšie skúmanie, ako aj plán postupných krokov, ktoré mali klientovi priniesť zlepšenie.

Stephine potreby boli zložité. Connie ešte neprenikla cez tvrdý vonkajší pancier, ktorý si klientka budovala celé roky a ktorý jej bránil v odhalení príčiny Stephiných súčasných obáv. Dnešok by mohol znamenať zlom. Keď však do miestnosti priskackal Dylan so sklonenou hlavou a sadol si na zem vedľa pier a papiera, Connie pochopila, že sa to zrejme nestane. Na štvorročného chlapca vyzeral dosť malý, nie podvyživený, ale útly a krehký, akoby mu silné objatie mohlo polámať kosti. Aj keď Steph navonok pôsobila tvrdo a mnohým ľuďom zrejme pripadala veľmi prísna, svojho syna vždy vášnivo ochraňovala. To znamenalo, že dnes bude opatrná a neotvorí sa v Dylanovej prítomnosti z obavy, aby ho nevystrašila.

„Prosím, sadnite si, Steph.“

„Tak o čom budeme dnes hovoriť?“ Steph vystrčila hranatú bradu. „Že prísť sem bol zlý nápad? Že ten poliš, ktorému prikázali, aby mi pomohol začleniť sa do spoločnosti – alebo ako tomu vznešene hovoria –, sa na mňa v podstate vykašľal? Že minulú noc som sa bála zažmúriť oka, aby sa mi o ňom zase nesnívalo? To závisí iba od vás, Connie. Vyberte si.“ Steph sa rozvalila v kresle, zaklonila hlavu a z otvorených úst jej unikol hlboký chrapľavý vzdych.

Connie sa stiahol žalúdok. Dnešok bol iný. Steph pôsobila rozrušene od samého začiatku, jej nervozita dnes nerástla postupne ako zvyčajne. Kde by mala začať? Ako by mohla uspokojiť všetky jej potreby počas hodinového stretnutia? Rozhodla sa, že kontrolu vráti klientke, ktorej strach do veľkej miery spôsoboval práve nedostatok kontroly v jej živote. „Ktorý z tých problémov vás teraz trápi najväčšmi?“

„Všetky do jedného, a práve v tejto sekunde mi zišli na um. Verte mi, že by som na ich zoznam vedela pridať aj zopár ďalších.“

„Potrebujeme ich rozpliesť, Steph. Teraz sú všetky pospájané a bolo by ťažké oddeliť vaše oprávnené obavy od ostatných, ktoré môžeme ľahko rozptýliť tým, že sa nad nimi zamyslíme a zistíme, či sú skutočné.“

„Všetky sú skutočné, doriti!“ Steph sa rýchlo obrátila k Dylanovi. Keď zistila, že chlapec je celkom ponorený do kreslenia obrázka, vzdychla si a zase pozrela na Connie. „Okej. Strašne sa hnevám na Milesa. Odvliekol ma sem, ďaleko od môjho domova, a očakáva odo mňa, že si tu zvyknem. Viem, že v Manchestri som nemala skutočnú podporu, ale poznala som tam ľudí, miesta a nebezpečenstvá. V tomto čudnom hipisáckom Totnese nepoznám vôbec nič.“ Steph posmešne mávla rukami, zrejme nad miestnymi obyvateľmi.

„Okej. Je dobré, že si uvedomujete, kam smeruje váš hnev. Začneme práve tam.“

Connie sa trochu upokojila. Usúdila, že to je celkom dobrý začiatok. Steph pred dvoma mesiacmi zaradili do programu chránených svedkov. Strážnik Miles Prescott, ktorého jej pridelili, bol policajt zo starej školy a čoskoro mal odísť do dôchodku. Connie ho zopár ráz stretla a ujala sa jeho dvoch zverencov: Steph a Tommyho. Účastníkom tohto programu vždy umožnili prístup k psychológovi. Často sa správali veľmi nedôverčivo, no predovšetkým mali strach, a keďže ich odtrhli od rodiny a priateľov, museli začať celkom od nuly pod zmeneným menom. Zo Stephiných slov usúdila, že mladá žena má problém vyrovnať sa s novou totožnosťou. Už si nebola istá, kto vlastne je, a jedinými stálicami v jej živote boli Dylan, ona a Miles.

U Connie pre ňu objednali desať hodinových terapií s možnosťou následných pravidelných mesačných stretnutí, čo znamenalo, že Steph čoskoro stratí jednu zo svojich troch opôr. Keby jej klientka nadobudla pocit, že Miles ju nepodporuje tak, ako jej sľubovali, cítila by sa osamelá. Zostal by jej už iba Dylan. Connie ju potrebovala povzbudiť, aby si v Totnese našla nových priateľov, „stala“ sa Stephanie Cousinsovou a staré meno odložila do samostatného priečinka. Niežeby niekto z chránených svedkov mohol alebo mal zabudnúť, kým v skutočnosti je a odkiaľ pochádza, no ak mala úspešne začleniť Steph do nového prostredia, musela jej pomôcť vybudovať si nový život.

„Tak ako to vyzerá s Milesom?“

„Myslím, že som sa mu už zunovala. Voľný čas môže tráviť aj príjemnejšie. Vyhlásil, že nebude ustavične vysedávať pri mne a pri Dylanovi. Vraj je na mne, aby som urobila zopár pozitívnych zmien a ,prijala novú totožnosť‘.“ Pošepky dodala: „Ten sviniar! Ohrozila som svoj život, aby som im pomohla. Vypovedala som na súde, aby dostali toho mizerného drogového dílera do väzenia. Určite si neoddýchne, kým sa mi za to nepomstí. Videla som mu v očiach, že by ma najradšej zabil rovno v súdnej sieni. A ešte vždy to môžu urobiť, ak zistia, kam sme sa presťahovali… Miles by ma mal ochraňovať, nemyslíte? Nie opustiť, keď sa mu to hodí… len čo mu prestanem byť užitočná.“

„Podľa vás presne to urobil? Opustil vás?“

„Ako by ste to nazvali vy?“

Connie si oprela lakeť o operadlo kresla, položila si bradu do dlane a zamyslela sa nad Stephinou otázkou. „Nuž, opustenie je silné slovo. Premýšľam, či sa Miles nesnaží obmedziť vám podporu iba preto, aby vás vylákal z tej vašej pohodlnej bubliny…“

„O všetko pohodlie som prišla, keď som sa presťahovala do tohto zapadákova. Namočila som do toho svojho priateľa a svedčila som proti jednému z najmocnejších gangov v Manchestri – tým som opustila tú moju ,pohodlnú bublinu‘. Ale nejde iba o to. Teraz chcem…“ Steph sa odvrátila. Connie zbadala na jej spodnej pere kvapky krvi, keď si do nej mladá žena silno zahryzla.

„Pokračujte. Čo teraz chcete?“

Steph si chrbtom ruky utrela ústa a pozrela priamo na Connie. Svetlo z okna zvýraznilo nezvyčajný jantárový odtieň jej očí. „Chcem, aby ma niekto ochraňoval. Poskytol mi pocit bezpečia. Zabránil mu, aby sa ku mne dostal.“

„Pravdaže, aj preto vás presťahovali sem, aby vám priateľ alebo niektorý člen toho gangu nemohol ublížiť. Miles sa postaral…“

„Nie, nemám na mysli ich. A Miles sa nepostaral o nič. Možno si nahovára, že ma ochránil, keď mňa aj Dylana presťahoval do tohto mesta. Lenže ak ma teraz opustí a nechá v tom celkom samu, nezabráni mu v tom, aby ma dostal.“ Stephina tvár sa zachmúrila a nadobudla vyľakaný výraz, ktorý akoby zamrzol v čase. V inom čase? Na inom mieste?

„Steph, ak nehovoríte o svojom bývalom priateľovi ani o členoch gangu, tak potom o kom?“ Connie sa naklonila dopredu. „Steph.“ Položila jej ruku na koleno. Nič. Steph zostala nehybná a duchom neprítomná, akoby upadla do tranzu. „Stephanie,“ oslovila ju Connie prísnejšie.

Mladá žena obrátila oči ku Connie. „Prepáčte. Asi som sa na chvíľu stratila.“

„Kam ste sa zatúlali? Kde ste boli, Steph?“

„Zase tam.“ Zachvela sa a pritiahla si rozopnutú mikinu s kapucňou tesnejšie k hrudi. Stíšila hlas a tvrdým tónom dodala: „S ním.“

„O kom to hovoríte? S kým práve ste?“

„S Brettom.“ Meno vyslovila, akoby ju pálilo na jazyku.

Ticho, ktoré nastalo po vyslovení toho mena, sa naťahovalo. Connie čakala, že Steph sa rozhovorí, no jej klientka sa opäť stratila v hmle a očami sa snažila preniknúť cez stenu. Zrazu bez varovania vyskočila z kresla, dlhými krokmi podišla k Dylanovi a zdvihla ho zo zeme. Chlapec sa krútil matke v náručí a načahoval sa za papiermi roztrúsenými po dlážke, kým ho neokríkla, aby sa upokojil. Potom s ním vykročila k dverám.

„Steph, ešte nám zostáva pol hodiny. Bolo by dobré pokračovať v rozhovore. Teraz neodchádzajte,“ volala za ňou Connie. Vstala a nasledovala klientku na chodbu.

Pozorovala mladú ženu, ako schádza po schodisku. Dylan v jej náručí sa po každom schode vynoril a zase zmizol. Keď sa Steph ocitla na prízemí, obrátila sa. Oči mala mokré od sĺz.

„Príde si po mňa. Dokončí, čo začal. Viem to.“

„Ako to viete, Steph?“

„Zabudnite na to, Connie.“ Jej hlas znel bezvýrazne. „Nemôžete mi pomôcť.“

Connie ešte stála na hornom schode, keď predné dvere prudko narazili do zárubne. Zbehla dolu a vyšla pred dom. Steph už mizla v dave na trhovom námestí za cestou. Čo to malo znamenať? Predpokladala, že klientkin strach z odhalenia súvisí s gangom, ktorého členom bol aj jej bývalý priateľ, no teraz prišla s novým menom. Musí si ho zapísať, kým ho má čerstvo v pamäti. Stephin spis, ktorý jej dal Miles, sa o Brettovi nezmieňoval, tým si bola celkom istá. Connie si ho dôkladne preštudovala, netrvalo jej to dlho. Obsahoval podrobné informácie o Stephinom bývalom priateľovi a známych členoch gangu. Pokiaľ išlo o klientkinu rodinu, spomínala sa v ňom Stephina matka žijúca v opatrovateľskom ústave. Miesto pobytu jej otca nebolo známe a Steph nemala nijakých súrodencov.

Keď sa Connie vrátila do ordinácie zapísať si otázky, ozvalo sa bzučanie pri vchodových dverách. Vydýchla si, načiahla sa cez pracovný stôl a stlačila gombík, aby ich odomkla, ani sa nespýtala, kto tam je. Dúfala, že Steph sa vracia a dokončia stretnutie. Ale hluk na schodoch ohlasoval príchod aspoň dvoch dospelých návštevníkov. Connie prešla cez miestnosť. Keď otvorila dvere ordinácie a na druhej strane uvidela stáť neznámu dvojicu, neubránila sa výkriku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PROLÓG VTEDY

1 CONNIE

2 INŠPEKTORKA WADOVÁ

3 CONNIE