Roslund

TRE TIMMAR

Copyright © 2018 by Anders Roslund Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2019 by Zuzana Hábeková

Jacket design © 2019 by Emil Křižka

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6676-9

Venujem pamiatke Börgeho Hellströma,

drahého kolegu a priateľa

prvá časť

TEN, ČO LEŽÍ VEDĽA MŇA, zomrel pred pár dňami. Ak sa ho dotknem, ak natiahnem ruku doľava najviac, ako sa dá, dočiahnem mu na líce, studené a nehybné, ako len smrť vnútri môže byť.

Ten po mojej druhej strane je už však mŕtvy dlho. Takmer od začiatku cesty. Bol jedným z prvých, najskorších, ktorým vždy ostáva najmenej času. A ten, čo leží podo mnou, doslova podo mnou v druhej najvrchnejšej vrstve, ešte pred pár hodinami pomaly a ťažko dýchal, až kým to hojdanie, na ktorom som ležal a pripomínalo mi more, neustalo.

Ticho.

Až na zvuk na vonkajšej stene, akoby čosi ostré škriabalo po kovovom povrchu.

Mám chuť kričať, pýtať sa. No kyslík nestačí.

Stále však dúfam, že sa nájde niekto, kto to ešte nevzdal.

KRÁSA.

Biela loďka zo šér odfukujúca dym sa v pozvoľnom pohybe takmer kĺzala vpred do pokojného Baltského mora. Čajky a rybáre letiace za ňou sa vrhali do spenenej vody a opäť z nej vylietali s trepotajúcou sa korisťou v zobáku. Ťažko si predstaviť, že život by mohol byť lepší ako v tejto chvíli, v to júnové ráno, keď mu opatrné lúče slnka zohrievali trochu vráskavú tvár.

Ewert Grens sedel na rovnakom kameni ako každé skoré sobotné dopoludnie.

Na akurátne vysokej a ploskej skale, ktorú čas sformoval, opracoval a umiestnil práve sem, na dokonalom mieste pre urastené, vekom mierne poznačené telo.

Vlastné miesto na sedenie hneď pri opatrovateľskom ústave a okne, ktoré kedysi patrilo jej. Okne, cez ktoré sa deň čo deň takmer tridsať rokov dívala von a sledovala život, ktorého súčasťou nemohla byť. Ich spoločný život. Teraz v jej izbe býva niekto úplne iný a on nemá ani tušenia kto.

„Komisár Grens.“

Myklo ho. Ten hlas. Minulosť.

„Moment, komisár, o chvíľu som pri vás.“

Volala sa Susann. Kedysi dávno pracovala ako ošetrovateľka, ktorá sa starala o Anni. Príkladne. Študovala a vypracovala sa na hlavnú lekárku a geriatrickú špecialistku. Teraz vyšla z nového vchodu na kratšej strane budovy opatrovateľského ústavu, približovala sa dlhými rozhodnými krokmi, až sa postavila rovno pred neho a naschvál mu bránila vo výhľade.

„Keď sme sa rozprávali naposledy, sedeli ste pri jej okne dvanáste sobotné ráno po sebe. Vtedy som si povedala, že vás nechám tak. Ale prešli… už hádam štyri roky? A vy tu sedíte ešte stále.“

„Občas sa aj postavím.“

„Pamätáte si, čo som vám vtedy povedala? Že si ubližujete. Plánujete smútok, žijete preň, nie s ním. Že to, čoho sa bojíte, sa už dávno stalo.“

„Pamätám. Každé jedno slovo.“

„Ale zjavne vami žiadne z nich príliš nepohlo.“

Ewert Grens spravil to, čo vždy – zaškúlil na okno a izbu, v ktorej sa svietilo. O takomto čase Anni ešte nebývala hore. Vždy si rada pospala dlhšie, hoci celý deň aj tak len odpočívala.

„Teraz viem, že tu už nie je.“

„A okrem toho, komisár, povedala som, že vás tu už nikdy nechcem vidieť.“

Postavil sa zo svojej kamennej stoličky.

„A viem, že ste mi tým chceli len dobre,“ doplnil ju a usmial sa. „No sedieť tu budem aj naďalej. Každú sobotu na svitaní, aj o ďalšie štyri roky.“

Nechal mladú ženu – o toľko múdrejšiu, než kedy bol či mohol byť – samu a vykročil k osamotenému autu na malom parkovisku v areáli. S rukou na kľučke dvier na strane vodiča sa otočil a zakričal: „Pretože to je to jediné, čo ma ako-tak drží pri zmysloch. Chápete?“

Hľadela naňho so zamysleným výrazom, držiac sa zábradlia schodiska, až napokon prikývla, jemne, no predsa, a vošla dnu.

Grens nasadol do auta a cez ospalý ostrov blízko Štokholmu sa pustil až ku mostu Lidingöbron. Tu, zhruba v polovici cesty, zvyčajne zastal na krajnici, aby sa pohľadom poslednýkrát ponoril do trblietavej vody. Len čo stiahol okienko a na pozdrav ho ovanul rozospatý ranný vánok, zachrčalo naňho z vysielačky na prístrojovej doske: „Ewert?“ Bol to Wilson, jeho šéf, ktorý zjavne nemal dosť dôvtipu, aby si domyslel, že teraz sa to nehodí.

„Ewert, haló?“

Neodpovedal. Táto chvíľa mala patriť len jemu.

„Ewert, snažil som sa vás zastihnúť na telefóne, ale asi ho máte vypnutý. Ak ma počujete, zavolajte mi. Dostal som hlásenie v prípade, ktorý chcem prideliť jedine vám.“

Napravo od vysielačky bol kazetový prehrávač. Trvalo dobrých pár týždňov, kým sa mu ho podarilo zohnať po tom, čo sa mu predošlý rozhodol zahrať svoje posledné tóny. Že by trh funkčnými kazeťákmi do osobných áut práve prekypoval, sa povedať nedalo. V niektorých obchodoch dokonca obsluha netušila, čo má na mysli. Svoj poklad napokon objavil až na šrotovisku kúsok od Strängnäs. Dve pesničky. Tak dlho tu ostane sedieť. Toľko tu sedával zakaždým. S hlásením alebo bez neho.

posielaš mi tie najkrajšie tulipány a prosíš – zabudni na včera

Siw Malmkwistová. Páska s výberom z jej repertoáru. Najskôr piesne z jeho najobľúbenejšej platne Tenké plátky a napokon tie zo zabudnutého klenotu Neskoro ľutovať.

keď sklamal si ma prvý raz, domov som šla na leňoške ležala a plakala

Jej krásny hlas zo šesťdesiatych rokov ho upokojoval a texty, na ktorých sa iní smiali, skrátka akosi pasovali. Nezmyselné rýmy už ani nevnímal. Stačilo mu, že sa o ne môže oprieť.

„Ewert? Odpovedzte…“ ozval sa opäť z vysielačky Wilson, „… dopekla tam!“

Siw Malmkvistová dospievala a jeho pauza v strede mosta mu spolu s ránom na kameni v Anninom svete dodala silu, ktorá mu vystačí po zvyšok dňa, ba aj celého týždňa.

A tak odpovedal.

„Haló, tu Grens.“

„Ewert, kde ste, dopekla, doteraz…“

„Ako hovorím, tu Grens.“

Erik Wilson stíchol. Komisár začul, ako si jeho šéf odkašľal, raz, dvakrát, aby sa dal dokopy, a začal znovu, iným tónom.

„Ewert, chcem, aby ste šli rovno do Södermalmskej nemocnice. A nezastavovali sa v Kronobergu. Lepšie povedané, nasmerujte si to rovno do nemocničnej márnice.“

Ewert Grens zamieril z Lidingöbron na Norra länken. Bol si istý, že po obchvate pôjde cesta omnoho rýchlejšie než cez mesto.

„Márnice?“

„Pitevná sanitárka v nej asi pred polhodinou objavila telo. Mŕtvolu muža.“

„To znie pomerne pravdepodobne. Tých tam občas vídam aj ja. Viete, mŕtvych. Ešte niečo?“

„Mŕtvolu, ktorá tam nemá čo robiť.“

„Wilson, prosím vás, nerozprávajte v hádankách.“

„To telo v márnici je navyše.“

„Tým ste mi to práve neobjasnili.“

„Počas prvej rannej kontroly chladničky, ktorá sa začala presne o šiestej, si pitevná sanitárka všimla, že v nej čosi nesedí. Rovnaký pocit ju neopustil ani pri druhej, a tak telá zrátala. Keď včera odchádzala domov, ležalo ich tam sedemnásť. Večer a v noci nadnes umreli ďalší piati. Spolu ich teda malo byť dvadsaťdva.“

„A?“

„Je ich tam dvadsaťtri. Počty nesedia.“

Komisár Grens vybočil do rýchlejšieho pruhu a pridal.

„Jedno z nich tam teda nemá byť, Ewert. Telo, ktoré nikto v márnici neprijal, nezaregistroval. Telo muža bez dokladov totožnosti a minulosti. Muža, ktorý neexistuje.“

EŠTE JEDEN NÁDYCH.

Ak bude pomalý, ak v sebe vzduch udržím, koľko len budem vládať, a vypustím ho len po troškách, možno sa minie pomalšie.

Myslím, že takto ležíme tri, štyri, možno dokonca päť dní. Nie som si istý. Všade vôkol mňa je len čierna tma. Dierka, ktorou na nás na začiatku pozerali, zmizla a ja som sa stratil v sekundách, z ktorých sa stali hodiny a dni. Rána aj večery – všetko je len jedna a tá istá tma.

Už je to dlho, čo som zacítil pohyby.

Naposledy, keď kontajner, v ktorom ležíme, zdvihli do vzduchu. Keď len tak visel a chvíľu sa hojdal tam a späť, kým nepadol na zem s dunivým nárazom, ktorý zmiernila len vrstva tiel podo mnou.

Presne ako rakva, ktorú spúšťajú do jamy na večný odpočinok.

PACIENTI NA POHOTOVOSTI v Södermalmskej nemocnici postávali popri stenách. Stoličky v čakárni boli beznádejne obsadené a chodby zas lemovali nosidlá s ranenými, ktorí sa už nezmestili do preplnených vyšetrovacích miestností. Bolo to jedno z tých rán.

Prestrelka, napadnutie a reťazová nehoda na južnom obchvate. Hoci mal Ewert Grens vojsť cez hlavný vchod, zo zvyku zaparkoval medzi dvoma sanitkami pri nákladnej plošine oddelenia pohotovosti. Práve v jednej z jej operačných sál si totiž zriadil dočasnú vyšetrovaciu centrálu, keď prišlo hlásenie z márnice naposledy. Keď ju prostitútka zo zúfalstva obložila trhavinou a z lekárov so študentmi spravila rukojemníkov. Teraz sa ponáhľal rovnakými chodbami, no s iným pocitom. Kým naposledy nad nimi smrť visela na vlásku, dnes už svoje dielo dokončila a dopravila práve sem.

Mŕtvola navyše.

O mŕtveho muža viac.

„Bréráno.“

Pitevná sanitárka, asi päťdesiatnička, čakala pred ťažkou železnou bránou márnice, presne ako sľúbila. Z očí jej sršala prítomnosť, zvedavosť a ústa mala roztiahnuté do jemného úsmevu. Grens nechápal, ako môže zo ženy, ktorá sa živí rozrezávaním ľudí, sršať toľko životnej energie.

„Laura. To ja som volala na políciu.“

Oblečený mala biely plášť s akousi plastovou zásterou pripomínajúcou extra vrstvu kože. Rúško jej voľne viselo okolo krku a z ruky, ktorú mu podala na privítanie, si predtým stiahla dvoje rukavíc.

„Nebojte sa, dnes som ešte celkom čistá, prvú autopsiu sme museli odložiť.“

Grens stisol ruku, ktorá mu vzápätí kývla, aby ju nasledoval úzkou chodbičkou popri kancelárii a archíve až do pitevne.

„Ráno ako každé iné. Po šálke alebo, ak mám byť úprimná, hneď niekoľkých šálkach kávy som prebehla nové žiadosti o vykonanie obhliadky a potom prišla sem, aby som pacientov z dnešnej noci premiestnila do stojanov s chladiacimi boxmi. Tak ich volám. Pacienti. Neviem – mŕtvi alebo telá, oboje mi znie akosi… nedôstojne,“ skonštatovala a otvorila dvere do omnoho väčšej miestnosti za pitevňou. Chladnička. Miestnosť ožarovali nepríjemne silné stropné svetlá a teplomer ležiaci na pracovnom stole ukazoval osem stupňov. Stojany, o ktorých hovorila, boli z ocele.

Každý bol rozdelený na dvanásť boxov v troch radoch a vďaka kolieskam sa ľahko presúvali popri stenách obložených bielymi kachličkami.

„Traja starší muži, mladšia žena a šesťročné dieťa. To boli podľa žiadostí tí noví. Každého z nich som zdvihla a premiestnila. Máme na to prístroj, taký malý žeriav, aby sme si nezničili chrbty.“

Zvláštny pach.

Ktorý bol v pitevni už skôr. Mäso. Presne to v nej bolo cítiť.

„Ráno ako každé iné, až kým som ich nepopremiestňovala. Vtedy som si uvedomila, že… ich tu je priveľa. Myslím pacientov.“

Oceľová konštrukcia najbližšie pri nich pozostávala z ôsmich plných a štyroch prázdnych boxov. Ukrývali nehybné telá zabalené v bielych plachtách, každé z nich bolo v strede označené červenou menovkou.

„Rátala som trikrát. Akokoľvek som to však porovnávala so svojimi poznámkami v počítači, nesedelo to. Máme tu skrátka o jedno telo navyše. A tak som ich vytiahla, skontrolovala im menovky aj tváre, a keď nestačilo ani to, na pár z nich aj zvláštne znamenia.“

Znova sa usmiala. Hoci by mohol úsmev v tomto prostredí a za týchto okolností vzbudiť dojem morbídnosti – ak nie rovno šialenosti –, ten jej mal od oboch ďaleko. Ewert Grens stál vedľa človeka, ktorý sa snažil vyžarovať pokoj, lebo pochopil, že hosť sa v tejto miestnosti len zriedka cíti komfortne, a darilo sa mu to. Ženin úsmev bol teplý, úprimný a trochu sa vďaka nemu uvoľnil. Pri svojich návštevách v márnici – komisár vo veľkomeste sa v miestnosti mŕtvych ocital často – sa vždy snažil nepríjemný pocit maskovať preháňaním. Napríklad tak, že chytil trčiacu nohu a utrúsil niečo nemiestne vtipné alebo sarkastické. Teraz však nebolo treba. Keď z pravého boxu v najnižšom rade oceľového stojana vytiahla nosidlá s telom veľkosti dospelého človeka, zabalenom v bielej plachte, stále zachovávala pokoj.

„Tu ležia tí, čo na pitvu ešte len čakajú. Tých musím najprv pripraviť a vybrať im orgány, aby patológ mohol určiť príčinu smrti.“

Keď prechádzali okolo pitevne, Grens si všimol antikorové misky, kam zvyčajne ukladali orgány, prv než ich vrátili späť – samostatné časti, z ktorých sa dal vyskladať hotový človek.

„Tu ho máme. Pacienta, ktorý naším pacientom nie je. Nebožtíka navyše.“

Odokryla bielu plachtu a odhalila telo s tmavou pokožkou a jasnou zmenou pigmentu na krku. Viditeľnou aj napriek tomu, že telu chýbala akákoľvek sila a život. Muž okolo tridsiatky mal krátke vlasy a bol pomerne chudý. Aspoň tak ho Grens odhadol, občas sa smrť vedela s vekom pohrať.

„Vyzlečený, presne ako ostatní. Zabalený v bielej plachte, presne ako ostatní. Dokonca aj s červenou menovkou, čo ktosi nečitateľne načmáral. Ja ani nik z nás tu dolu ho však neprijal. Nezaregistroval. A včera večer na tých nosidlách ešte neležal. Hoci som ich nerátala, skrátka to viem. Je to moja práca. O týchto pacientov sa zaujímam, pristupujem k nim s rovnakou vážnosťou, s akou sa o svojich žijúcich starajú sestričky a lekári na oddeleniach tam hore.“

Pitevná sanitárka Laura opatrne položila ruku na Grensovo rameno. Možno aby podčiarkla, ako veľmi jej na nich záleží. A možno z nervozity, lebo nechápala, čo sa vlastne stalo. Alebo len pokračovala v snahe pôsobiť na hosťa upokojujúco. Tak či onak, Grens jej dotyk akceptoval, hoci inokedy by sa pokúšal akémukoľvek fyzickému kontaktu vyhnúť.

Sami v miestnosti plnej neživých tiel. No cítil sa takmer príjemne.

„Už sa tu niekedy objavilo?“

„Čo, komisár?“

„Neidentifikované telo.“

„Nikdy.“

Naklonil sa ku tvári, ktorá ho nevidela, opatrne odtiahol aj zvyšok bielej látky a odhalil nahé telo.

Na pohľad bez zranení.

Na pohľad zdravý človek, ktorý neniesol vonkajšie známky násilia.

Ewert Grens prešiel pohľadom po miestnosti chladnej rovnako, ako vyzerala.

Kto si?

Prečo si zomrel?

A ako si sa sem, dopekla, dostal?

PRED CHVÍĽOU som zakričal jej meno.

Alyson. Alyson.

Viem, že sa nesmieme rozprávať. Že nám to zakázali. No posledné dni, keď ustalo dýchanie, utíchlo metalické škriabanie a pach sa zmenil na hnilobný smrad, ma prinútili.

Alyson. Neodpovedala.

A tak som zvolal znova, len tak, na kohokoľvek, no môj hlas sa utopil v tesnosti. Žiadna odpoveď. Od nikoho.

Možno sa len neodvažujú prehovoriť.

A možno som celkom sám napriek tomu, že nás je tu toľko. Možno som jediný, kto ešte žije.

AKÉ ZVLÁŠTNE RÁNO.

To, čo sa začalo tak pekne, pri Anninom okne, na kameni, ktorý mal len pre seba, sa zmenilo na sledovanie prevozu tela neznámeho muža z jednej márnice do druhej. Zo skorého ranného hlásenia sa razom stalo policajné vyšetrovanie, a tak sa teraz musí stretnúť so súdnym lekárom v Solne.

Ešte zhruba pred hodinou stál Ewert Grens pod lampou s ostrým svetlom namiereným na lesklé kovové lôžko s ešte vždy bezmenným mladým mužským telom.

„Plne vyjadrené posmrtné škvrny. Maximálna stuhnutosť. Očný kruhový sval však viditeľne reaguje na prúd. A tu, Ewert…“

Súdny lekár Ludvig Errfors, za posledné roky jeden z mála, ktorým Grens dôveroval, presunul kanylu k oku neznámeho, prepichol šošovku, naplnil striekačku a vzápätí jej obsah vyprázdnil do skúmavky.

„… som mu v sklovcovom moku nameral zvýšený obsah draslíka. Tipujem… niečo viac ako deň. Pred dvadsiatimi piatimi, možno tridsiatimi hodinami. Vtedy sa mu pľúca poslednýkrát roztiahli nádychom.“

Zvláštne, ako rýchlo sa dokáže pokoj vytratiť.

Príjemný pocit pohody, ktorý Ewert Grens zažíval pri pohľade na Laurin úsmev, roztrieštil nepokoj a stal sa jeho jediným spoločníkom.

„Kedy zomrel, mi povie figu o tom, kto to je.“

„Na oboch očných bielkach, ako aj vnútornej strane viečok, má drobné krvácania.“

„A?“

„Udusil sa, Ewert.“

„Aj to, ako zomrel, mi nie je nič platné.“

Nepokoj a nervozita sa zmenili na vždyprítomný, číhajúci hnev. Grens odišiel od ležadla pod ostrým svetlom a nervózne sa prechádzal po miestnosti, ktorá mäsom páchla ešte silnejšie než tá predošlá. A keď udrel po stole na kolieskach lesklom rovnako ako všetko ostatné, ozval sa jasný kovový zvuk znásobený zakaždým, čo do niečoho narazil.

„Doriti tam, Errfors – povedz mi radšej niečo o jeho identite! Odkiaľ pochádza. Kto to je.“

Patológ sa sklonil k neživej tvári, rovnako uvoľnený ako pred chvíľou, bez známky prekvapenia či strachu. Za ten čas, čo spolu preskúmali niekoľko stoviek tiel, sa naučil, že komisárov strach zo samotnej smrti sa tu v márnici, presne ako u mnohých iných, menil na agresivitu. Druhú stranu toho istého pocitu.

„Z Afriky.“

„Afrika je pomerne veľká.“

„Severozápadnej, Ewert. Nie však z krajiny hraničiacej s Atlantikom či so Stredozemným morom.“

Nervózny komisár mašírujúci po miestnosti zodvihol ruku na druhý úder. Tentoraz mieril na kopu plastových záster. Zamrzol však v momente, keď Ludvig Errfors mŕtvemu so značnou dávkou sily roztiahol čeľuste a ukázal na horný rad bielych zubov.

„Vidíš tie fľaky na sklovine? Fluoróza. Musel vyrastať na mieste, kde má podzemná voda extrémne vysoký obsah fluóru.“

Ewert Grens podišiel bližšie. Biele bodky na bielych zuboch. Veľké bodky. Všade.

„Fluór, Ewert, je pre zuby v princípe prospešný. Je ich stavebnou súčasťou. V takomto množstve však sklovine škodí.“

„Vysoký obsah fluóru nájdeš prakticky hocikde.“

„Nie taký vysoký. A ak sa pozrieme na zvyšok…“ Patológ kovovou paličkou zľahka ťukal na jeden zub po druhom.

„… všetko sú to silné, zdravé zuby. Až na tieto.“

Dva očné zuby. Vo farbe, ktorá mala od bielej ďaleko.

„Hovorievame, že sú do základu spálené. Také prežraté kazom, že sa nedali zachrániť. Zubár by mu ich okamžite vytrhol. On však u zubára nebol. V živote.“

Nato mu čeľuste opäť stlačil a zdalo sa, že na to vynaložil všetku svoju silu.

„Videl som to už pri viacerých pitvách. Väčšinou u ľudí, ktorí vyrastali v Afrike. Krásny chrup napriek prakticky neexistujúcej zubnej starostlivosti. A zároveň zopár zubov úplne pokazených. To v kombinácii s fluorózou – tými bielymi škvrnami na sklovine – a, samozrejme, celkovým výzorom, poukazuje na Západnú, možno Strednú Afriku.“

Ewert Grens ostal po boku patológa, ktorý ľudské telo postupne rozoberal dlhšie, než bolo potrebné. Asi už nebolo nič, čo by sa od neho mohol dozvedieť. Mal pravdepodobnú príčinu smrti – udusenie. Pravdepodobný čas – pred dvadsiatimi piatimi až tridsiatimi hodinami. A pravdepodobný pôvod – Západná Afrika.

Napriek tomu trvalo hodnú chvíľu, kým dokázal od tváre zosnulého odvrátiť zrak. Počas obhliadky tiel sa Grensovi niekoľkokrát zdalo, že ho mŕtvi pozorujú. Teraz ho premklo čosi iné. Za mladíka s falošnou menovkou, ktorého sa niekto snažil ukryť v márnici, skôr cítil akúsi zodpovednosť. A dívajúc sa na tvár, ktorá nemohla odpovedať na otázku, čia je ani ako sa sem dostala, si uvedomil, že kým za pripravenie o život existuje trest, odobrať niekomu smrť bolo viac-menej bez rizika. Že by to tak byť nemalo. A že bolo komisárovou povinnosťou vrátiť mladíkovi tú jeho.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

prvá časť