Aly Martinez

THE DARKEST SUNRISE

Copyright © 2017 by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Published by arrangement with Brower Literary & Management

Translation © 2019 by Veronika Bali

Cover design © 2019 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu The Darkest Sunrise (CreateSpace Independent Publishing Platform, USA 2017) preložila Veronika Bali.

Redigovala Nicola Šerfelová.

Obálku navrhla Barbara Baloghová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2019 ako svoju 1390. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6499-1

PROLÓG

CHARLOTTE

Búchaj, trieskaj z plných síl, slovami ma nezraníš.

Ktokoľvek vymyslel túto frázu, bol hnusný klamár. Slová sú často najostrejšie zbrane a dokážu spustiť najsilnejšie emócie, akých je človek vôbec schopný.

„Ste tehotná,“ neboli slová, ktoré som ako študentka prvého ročníka medicíny chcela počuť.

Áno, bola som oboznámená s tým, ako celý rozmnožovací proces funguje, no alkoholová známosť na jednu noc s mužom, ktorého som poznala presne jednu hodinu, sa nemala skončiť prasknutým kondómom a mojím tehotenstvom.

„Je to chlapček,“ povedala doktorka, keď mi o deväť mesiacov neskôr položila to zakrvavené prenádherné čudo na hruď.

Nebola som si istá, či sa jeho klokotavý nárek dal považovať za slovo, no ten zvuk mi zmenil celý život. Stačil jeden pohľad do tých sivých, rozostrených očí, a nebola som viac neochotná žena, ktorej sa narodilo dieťa. Bola som matka na všetkých úrovniach.

Srdce. Duša. Naveky.

„Lucas,“ zašepkala som chlapčekovi, každému z jeho 3 232 gramov, ktoré som držala v náručí, a ktorý bol len môj. Každou bunkou svojej bytosti som cítila, že ho budem navždy ochraňovať, že neexistuje nič, čo by som pre neho neurobila. No ako som zistila v nasledujúcich rokoch, boli veci, ktoré som nemohla ovplyvniť.

„Váš synček bude potrebovať transplantáciu srdca,“ povedal mi doktor, keď sme po dlhej noci strávenej na pohotovosti netrpezlivo sedeli u kardiológa. V tej chvíli som chcela dať Lucasovi svoje, pretože tie slová mi srdce vyrvali priamo z hrude. Dobre som vedela, že nie každé dieťa je dokonale zdravé. Ale on bol moje dieťa. Vyrástol v mojom vnútri, zo zhluku deliacich sa buniek až na tohto výnimočného, drobného človiečika, ktorý si jedného dňa bude raziť vlastnú cestu bláznivým svetom.

Desať prstov na rukách, desať na nohách. Havranie vlasy po mne. Jamky v lícach po otcovi. To dieťa sa zmenilo z čohosi, čo som nikdy nechcela, na to jediné, čo som v živote potrebovala. Odmietala som sa zmieriť s tým, že by mohol byť chorý.

Keď doktor odišiel, Brady na mňa pozeral cez izbu, náš syn zabalený v jeho náručí, a omráčil ma ďalšími slovami.

„Dajú ho do poriadku, pravda?“

No moja odpoveď ma ranila najhlbšie.

„Nie.“

Vedela som priveľa o Lucasovej diagnóze na to, aby som verila, že ho niekto dá do poriadku. Jedného dňa, pravdepodobne ešte pred osemnástymi narodeninami, jeho slabé srdce vypovie službu a ja budem nútená sledovať, ako jediný dôvod, pre ktorý žijem, bude bojovať o svoj život. Pridajú ho na kilometre dlhý zoznam čakateľov na transplantáciu a začne sa pre nás bolestná – a morálne vyčerpávajúca – úloha čakať, kým niekto zomrie, aby naše dieťa mohlo žiť.

V tejto situácii mi vedomosti neboli vôbec prínosné. Dala by som čokoľvek za to, aby som nemala tušenie, čo pre nás doktorove slová znamenajú.

Stovky ľudí z toho zoznamu zomrú, kým im nájdu vhodného darcu. A to nespomínam tých, ktorí zomrú počas operácie, alebo ich telo orgán odmietne, a zomrú pár hodín po tom, ako ho dostali. Na medicíne sa hrdili počtom ľudí, ktorých zachránili. Ale toto bol môj syn. Mal len jeden život. A nemohla som riskovať, že oň príde.

Že o neho prídem.

Aj v úplnom zúfalstve som sa pokúšala udržať si pozitívne myslenie. Fingovala som úsmevy, tvárila som sa, že prijímam povzbudivé slová našich priateľov a rodiny, a dokonca sa mi samej podarilo ponúknuť niekoľko slov podpory Bradymu. Neunúval sa mi ich opätovať. Náš vzťah nebol taký. Ukázalo sa, že keď sme boli oblečení, mali sme toho len málo spoločného. No po tom, ako sa narodil Lucas, sa z nás stali čosi ako priatelia. A vyhliadkami na budúcnosť strávenú v nemocnici sa to puto utužilo.

Teda, len kým o šesť mesiacov neskôr všetko nezničilo jedno nevinné slovo.

Búchaj, trieskaj z plných síl, slovami ma nezraníš. Lži.

Slabiky a písmená sa nedajú uchopiť, no aj tak vám dokážu zničiť život rýchlejšie ako guľka z pištole.

Jediné slovo.

Toľko stačilo, aby na oblohe vyhaslo slnko.

„Šššš,“ tíšila som ho, načahovala som sa za cumlíkom, ktorý visel na modrej stužke s bielymi bodkami a jeho iniciálami, a dala som mu ho späť do pusinky.

Celú noc mal zlú náladu. Vyzeralo to, že mať šesť mesiacov je na nevydržanie. To utrpenie som si nevedela ani len predstaviť – nonstop mliečny bufet a kolektív ľudí, ktorí reagujú na každý tvoj rozmar, čo občas znamená oný tím ľudí ogrckať alebo okakať.

Bolo to v prvé jesenné ráno, hoci vo vzduchu stále viselo horúce atlantské leto. Medzi návštevami nemocnice a Lucasom bez spánkového režimu som sa ledva držala pri vedomí.

Môj drobec zbožňoval čerstvý vzduch, a ja som zbožňovala, ako ho to uspávalo, hoci proti tomu veľmi tvrdo bojoval. Tak som ho v nádeji, že si obaja doprajeme ranný oddych, pozapínala do nechutne drahého kočíka, ktorý mi kúpila Bradyho mama, a vzala ho na prechádzku do blízkeho parku.

Ten malebný park, ani nie dva kilometre od nás, bol jedným z mojich najobľúbenejších miest, a dôvod, prečo som každý deň chodila do školy o pätnásť minút skôr. Rada som pozorovala, ako sa deti hrajú, a myslela na to, aký bude v ich veku Lucas. Predstavovala som si, ako sa snaží na preliezačke utiecť horde rozchichotaných dievčatiek, a tiež som sa musela usmiať. Bude spoločenský ako ja? Alebo tichý a uzavretý ako Brady? Alebo bude chorý, trčať v nemocnici a čakať na srdce, ktoré možno nikdy nepríde? Snažila som sa zahnať tie myšlienky, keď ma zarazil zúfalý ženský výkrik.

„Pomoc!“ Jedno slovo.

Zabrzdila som kočík a otočila sa k nej, stislo mi hrdlo, keď som uvidela, ako zo zeme zdvíha bezvládne dieťa.

Telom mi prebehol adrenalín, inštinktívne som k nej vyštartovala.

„Nedýcha!“ kričala a v panike mi do náručia vložila dieťa bez známok života.

„Zavolajte záchranku,“ nariadila som jej. Zrýchlil sa mi pulz, keď som jeho drobné telo položila na piknikový stôl, roky tréningu mi zaplavovali myseľ v jednej veľkej motanici. „Čo sa stalo?“ spýtala som sa jej a zaklonila mu hlavu, aby som skontrolovala jeho dýchacie cesty a zistila, že sú voľné, no i tak nedýchal.

„Ja… ja neviem,“ koktala. „Len spadol… Och bože! Nedýcha!“

„Upokojte sa,“ vyštekla som. Nebola som si celkom istá, ktorej z nás dvoch som to vravela. Bola to moja prvá urgentná situácia, a hoci som v poskytovaní prvej pomoci zrejme bola lepšia ako ktokoľvek v tom parku, na jej mieste by som chcela, aby pri mojom Lucasovi stál niekto kvalifikovanejší.

Okolo nás sa zhlukli maminky, no ani jedna z nich nevyzerala, že by chcela pomôcť.

Bola som jej jediná nádej. So srdcom až hore v krku som sa pustila do práce, a modlila sa, aby moje úsilie na záchranu stačilo.

Po pár minútach sa z chlapcových modrých pier vydral slabý plač.

Nikdy nezabudnem na vzlyk jeho mamy, plný úľavy.

Bol hlboký, akoby jej vychádzal z hĺbky duše a sotva jej unikol z pier.

„Och bože!“ vykríkla. Ruky sa jej triasli, keď sa sklonila k jeho roztrasenému telu, aby ho objala.

Keď chlapcov plač začal silnieť, ustúpila som nabok, aby som im dopriala priestor. Nedokázala som odtrhnúť zrak od tohto zázraku. Pred pár minútami bol chlapec len prázdna schránka a teraz drží mamu okolo krku.

S roztrasenou bradou a slzami na krajíčku som sa sama pre seba usmiala. Trápila som sa. Bolo náročné zvládať medicínu a zároveň byť slobodnou matkou. Pridajte k tomu dvanásťhodinové dni v škole, len aby ste prišli domov a ďalších šesť študovali – rýchlo som upadala. Zašlo to tak ďaleko, až som zvažovala, že kým Lucas trochu nevyrastie, dám si prestávku.

Keď prišli záchranári, radovala som sa z faktu, že všetka tá tvrdá práca a obeta priniesli chlapcovi druhú šancu na život. V tom momente som si spomenula na všetky dôvody, prečo som sa chcela stať doktorkou.

Pablo Picasso povedal: „Zmyslom života je nájsť svoj dar. Účelom života je rozdať ho ďalej.“

Už v siedmich rokoch, keď si suseda oškrela koleno a ja som jej ho obviazala, skôr než stihla zavolať mamu, som pochopila, že medicína je môj dar.

Nastal čas, aby som ho ďalej rozdala tým, ktorí ho potrebujú.

„Ďakujem,“ zavolala na mňa roztrasená matka, keď som ustúpila a naplnila ma nová sila.

Jednoducho som prikývla a ruku si položila na búšiace srdce s pocitom, že to ja by som jej mala ďakovať.

Keď sa mi stratila z dohľadu v hlúčiku ľudí, ktorí prišli pomôcť alebo okukovať, otočila som sa a zamierila k Lucasovmu kočíku.

No zostala som zarazene stáť. Nebol tam.

Pohľadom som preletela okolie v domnení, že som sa v tom chaose otočila zlým smerom. Ale po pár sekundách mi to došlo. Niečo bolo zle.

Príšerne, katastroficky zle.

„Lucas,“ zavolala som, ako keby mi môj šesťmesačný syn mohol odpovedať.

Neodpovedal.

Vôbec nikto sa neozval.

Zježili sa mi vlasy na krku a pulz mi vystrelil do neba. Svet okolo mňa sa hýbal ako v spomalenom zábere, keď som sa točila dookola. Myseľ mi naplno pracovala a zvažovala všetky možnosti, kde by mohol byť. No aj v tej chvíli hrôzy som s úplnou istotou vedela, že som ho nechala bezpečne zapnutého v kočíku, len pár krokov od seba.

„Lucas!“ zakričala som a moja úzkosť dosahovala nepredstaviteľné rozmery.

Celá roztrasená som dobehla k hlúčiku ľudí, ktorý sa pomaly rozchádzal.

Neznámu ženu som chytila za lakeť skôr, než ma minula: „Nevideli ste môjho syna?“

Roztvorila doširoka oči, no pokrútila hlavou.

Predrala som sa k ďalšej žene. „Nevideli ste môjho syna?“

Zavrtela hlavou, tak som pokračovala ďalej, pýtala sa ďalších a dúfala, že niekto z nich prikývne.

„Zelený kočík. Modré lemovanie?“ Ďalšia negatívna odpoveď.

Pred očami sa mi zahmlilo a zovrelo mi hrdlo, no neprestala som sa hýbať.

Je tu. Niekde. Musí byť.

Srdce mi búšilo do rebier ako ďalšia vlna adrenalínu – a obava z toho, že je to skutočné – lomcovala mojím telom.

„Lucas!“ zakričala som.

Myšlienky sa mi rozutekali a úplne som stratila zdravý rozum. Utekala som k prvému kočíku, ktorý som zbadala. Bol ružový s bodkami, no vnútri mohol byť môj syn.

„Hej!“ osopila sa na mňa žena, keď som strhla dečku z jej bábätka.

Jej bábätka. Nie môjho.

„Lucas!“

V hrdle ma pálila horká slina. Moja hrôza rástla každou sekundou. Zmocnila sa ma paralyzujúca bezmocnosť a hrozila, že ma zrazí na kolená, rukou som si vošla do vlasov. Prinútila som sa zostať stáť na pevných nohách.

Pre neho urobím čokoľvek.

„Lucas!“ priškrtene som zvolala poslednýkrát, celá roztrasená.

Jediné slovo.

Jej pomohlo. Tej druhej žene. Keď bola zúfalá a hrozilo, že stratí syna, ja som jej ho vrátila.

Niekto to urobí pre mňa. Musí.

„Pomoc!“ zakričala som z plných pľúc. Jedno slovo.

A potom celý môj svet zhasol.

PRVÁ KAPITOLA

PORTER

„Ocko?”

Áno, pomyslel som si, no na to, aby som dokázal sformulovať odpoveď, som bol ešte hlboko vo sne. Už týždne som si poriadne neoddýchol. Práca a k tomu deti, bol som na pokraji vyčerpania.

„Ocko?“

Tu som, babuľka.

„Oci!“ zapišťala.

Posadil som sa v posteli ako strela a rozospatý pozeral po izbe.

Stála vo dverách s rozcuchanými gaštanovými vláskami a po drevenej podlahe sa jej šúchala tá hrozná nočná košeľa Hello Kitty, v ktorej chcela spávať celý posledný týždeň.

„Čo sa deje, Hannah?“ spýtal som sa a dlaňami som sa pokúšal zotrieť si spánok z očí.

„Travis nemôže dýchať.“

Tie tri slová mi spôsobovali nočné mory, strašili ma v spánku a žili v mojej realite.

Odhodil som paplón a vyletel z postele. Bosými nohami som dupotal po dlážke, keď som bežal do jeho izby.

Pred týždňom s ním začala spávať aj Hannah. Jej veľký brat sa tváril, akoby to bola krutá a netradičná forma týrania, no myslel som, že v kútiku duše sa mu páči, že má spoločnosť.

Hoci mala len tri a pol, mal som lepší pocit, že počas takýchto nocí pri ňom niekto je.

Opatrne som otvoril dvere, aby som neroztrhol plagát Minecraft, ktorý sme len včera zavesili, vbehol som do jeho izby a našiel ju prázdnu.

„Trav?“ zavolal som.

Odpovedala Hannah: „Je v kúpeľni.“

Odkopol som z cesty škatuľu s legom a otvoril spodnú zásuvku v jeho stolíku, kde mal inhalátor. Náhle sa z vrchnej postele zosypala lavína prázdnych plastových fliaš.

Letel som von z izby a zaplavila ma hrdosť. To bol môj syn. Chorý, celý týždeň v posteli, a aj tak sa mu podarilo vytvoriť v izbe pascu pre nevítané návštevy.

„Hej,“ zašepkal som, keď som vošiel do kúpeľne na chodbe.

Pri tom pohľade mi stiahlo žalúdok. Visel cez okraj vane, plecia zvesené dopredu a lakte opreté o stehná. Oblieval ho pot a bol bledý. Chrbát sa mu každým nádychom prehýbal, jeho telo sa snažilo neúspešne dodať vzduch do pľúc.

„Nie… prosím,“ chrčal.

Vedel som, o čo ma žiada, no nemohol som mu nič sľúbiť.

„Ššš, som tu.“ Pohladkal som ho po jeho nakrátko vystrihaných vlasoch a pokúsil sa čo najlepšie predstierať, že som pokojný, kým som v chvate chystal jeho prístroj.

Celý týždeň bral antibiotiká, no tentoraz infekcia v pľúcach nechcela ustúpiť. Pred pár mesiacmi bol Travisov inhalátor len drahá haraburda, na ktorú sadal prach. Posledných pár týždňov sa jeho stav zhoršil natoľko, že sme museli kúpiť ešte jeden do jeho izby.

Myslel som si, že situácia je zlá, keď musel počas dňa absolvovať jednu dýchaciu kúru, no teraz sme boli na troch.

Môj syn mal jedenásť rokov. Mal by byť vonku, hrať futbal a robiť zle dievčatám, ktoré sa mu páčia – nie budiť sa o tretej ráno a bojovať o prežitie. A ako plynuli dni, a on chradol, stále viac a viac som sa bál, že ho jedného dňa stratím.

Keď sa zhlboka nadýchol, jeho pľúca hrkotali tak, že to bolo počuť v celom dome.

Keď sa inhalátor rozbehol na plné obrátky, izbu zaplnilo známe bzučanie.

„Upokoj sa a skús dýchať,“ zašepkal som a trhalo mi srdce, keď som mu medzi pery vložil náustok. Chytil ho bledou, roztrasenou rukou.

Bolo to naozaj zlé.

Klesol som mu k nohám na chladné kachličky, srdce až v krku, a rukou som ho chytil okolo stehien. Môj malý bol bojovník, nebol som si istý, či mu moja prítomnosť pomáha, no ten dotyk robil divy so mnou.

Zladil som si s ním dýchanie a po pár minútach sa mi točila hlava. Nedokázal som pochopiť, ako sa ešte môže držať na nohách.

Bože, prosím. Za posledné tri roky som toľkokrát prosil o Travisovo uzdravenie, že by som mohol byť kňazom. Hruď som mal ako vo zveráku. Inhalovanie nepomáhalo. Aspoň nie dostatočne rýchlo.

Stiahlo mi žalúdok. Bude ma nenávidieť. Ale bol som rodič; mojou úlohou bolo robiť ťažké rozhodnutia – aj keby ma mali zničiť. Jeho bolesť a utrpenie kolovali aj v mojich žilách.

Toto nebol len jeho boj. Zasiahlo nás to všetkých. Ak by sa niečo stalo, budem musieť niesť tú ranu na duši po zvyšok života.

Sľúbil som mu, že sa o neho postarám. „Hannah, donesieš tatkovi telefón?“

„Nie!“ zachrapčal Travis.

Zavrel som oči a oprel si hlavu o jeho plece. „Kamoš, mrzí ma to.“

„Nepôjdem… tam,“ sipel.

Preglgol som, aby som zahnal pocity, ktoré ma valcovali. Musel som byť silný pre nás všetkých – aj keď sa mi srdce lámalo na márne kúsky.

Nechcel som to znova zažiť.

Ale nemohol som to znova nezažiť.

„Trav, musíš ísť.“

Na slabých nohách vyskočil hore, no stratil rovnováhu a spadol dopredu.

Chytil som ho za pás, skôr než si stihol rozbiť hlavu o umývadlo. Inhalátor sa rozsypal po dlážke a ďalej si bzučal, kým so mnou Trav bojoval.

Jeho pohyby boli spomalené a ruky sa hýbali ťažko, no každý úder som cítil ako ranu od profi boxera. Boh mi je svedkom, že by som pokojne prijal technické KO, keby mu to pomohlo upokojiť sa.

„Mrzí ma to,“ šepkal som a pritiahol som si ho k sebe.

„Nenávidím ťa,“ kričal a odmietal sa vzdať.

Nebola to pravda. Travis ma ľúbil. To bolo nad slnko jasnejšie. Ale ak potreboval vybiť svoj hnev, bol som mu vždy poruke.

Jemne som ho stisol. „Mrzí ma to.“

Neobjal ma, a ani som to nepotreboval. Potreboval som jedine, aby dýchal.

Keď sa objavila Hannah s mojím telefónom, pomohol som Travisovi posadiť sa na záchod.

Ako sa dalo čakať, plakal. Nemohol som mu to zazlievať. Tiež sa mi chcelo revať.

Nebolo to fér. Vôbec nič.

K uchu som zdvihol mobil. Kým to zvonilo, pozbieral som z dlážky plastové trubičky inhalátora a podal ich naspäť synovi. „Dokonči to a potom pôjdeme do nemocnice.“ Zazrel na mňa tým pohľadom, s ktorým sa tínedžeri rodia, no bol príliš slabý, aby mi prístroj vyrazil z ruky.

Z telefónu sa ozvalo ospalé: „Prosím?“

„Mami, ahoj. Prídeš, prosím, za nami do nemocnice a vezmeš si k sebe Hannah?“

Posteľ zavŕzgala, ako z nej vyskočila. „Je to zlé?“ Sledoval som, ako sa Travis s každým nádychom zakolísal. Odmietol sa na mňa pozrieť, ale počúval.

„Hannah, zostaň tu s bratom,“ nakázal som jej a vyšiel z kúpeľne.

Na otázku som jej odpovedal, až keď som bol v spálni. Prešiel som rovno k šatníku, prezliekol som sa do košele a džínsov a obul si tenisky.

„Veľmi zlé.“

„Och bože,“ zašepkala. „Jasné. Hneď idem. Ponáhľaj sa, ale šoféruj opatrne.“

Prešiel som ku komode, aby som si vzal peňaženku a kľúče. Zavrel som oči a chytil sa za koreň nosa. „Dobre. Ty tiež.“

Zhlboka som sa nadýchol. Dúfal som, že to pomôže uvoľniť tú tupú bolesť, ktorá sa ma akosi nechcela pustiť, a potom som otvoril oči.

Pozerala na mňa Catherine.

Neviem, prečo som jej fotku nechal na komode. Hádam aby deti mali pocit, že je stále súčasťou nášho života, hoci sme boli už len traja.

Catherine sa usmievala do objektívu, oči jej iskrili od dojatia, Travis zabalený v perinke v jej náručí mal sotva pár hodín. Prešiel som prstami po jeho tmavých, strapatých vláskoch, ako keby som ich chcel uhladiť, no môj pohľad skĺzol na jeho mamu. Boli to len tri roky, čo umrela, no toľko sa odvtedy zmenilo.

Vedela by, čo robiť s Travisom. Ako ho vyliečiť. Možno nie fyzicky, ale emočne. Pamätám si jeho prvý záchvat. Pobehoval som po dome, volal záchranku, kým ona pokojne sedela pri ňom, šúchala ho po chrbte a do vlasov mu šepkala slová, ktoré ho upokojili. Bola v agónii, ale pre neho sa držala – trvalo mi tri roky, kým som sa to naučil. Vždy vedela presne odhadnúť jeho náladu a dokázala ho presvedčiť, aby užil lieky. Ak niečo potreboval, ona to cítila. Často som si vravel, že sledovať tých dvoch spolu je tá najkrajšia vec, akú som kedy videl.

Nebľabotala. Ani sekundu neváhala. Bola ako skala. Nebol som ako Catherine.

Bol som slabý. A vyčerpaný.

A tak hrozne vystrašený.

No hoci ma to ničilo, bol som tam pre neho. To jediné sa nikdy nezmení.

Vôbec som nebol ako Catherine.

Keď som začul, že sa vypol inhalátor, položil som fotografiu späť na komodu, pozrel sa mojej žene do očí a zašepkal: „Tak strašne ťa nenávidím.“

DRUHÁ KAPITOLA

CHARLOTTE

„Pán Clark, hneď ju sem pošlem,“ povedala som so širokým úsmevom, keď som cúvala von z dverí.

Bol falošný – úsmev aj prísľub. Bola som vyčerpaná. V nemocnici som bola už takmer dvadsaťštyri hodín a zdriemnutie si na dvoch kancelárskych stoličkách vôbec nebolo možné považovať za oddych.

„Hej, Denise,“ zavolala som a zamierila do izby sestier, moje nohy trpeli pri každom kroku. „Pán Clark potrebuje ísť do kúpeľne.“

Zdvihla oči od monitora a zamračila sa. „Tuším si sa zbláznila.“

Silene som sa usmiala, položila som notes na stôl a odkväcla na stoličku vedľa nej. Zívla som a zopla som si rozcuchané vlasy do vrkoča.

Potrebovala som ísť ku kaderníčke. Beriem späť. Potrebovala som sprchu, masáž, jedlo pripravené inak ako v mikrovlnke, týždeň dlhé rande s privretými viečkami a potom ísť ku kaderníčke.

Pri mojom rozvrhu by bolo jednoduchšie uloviť jednorožca.

„Pardon,“ zamrmlala som medzi zívaním.

Prekrútila oči. „Ak budem musieť ísť k tomu chlapovi do izby ešte raz, budeš mu potom musieť prišiť ruku.“ Hojdala sa na stoličke s rukami prekríženými na hrudi.

„Pochopím to, keď sem prídu senilní seniori. Nedokážu to ovládať. No tento má štyridsať a jeho jedinou chorobou je astma z dvoch krabičiek cigariet denne. Pokiaľ viem, astma neovplyvňuje kognitívne funkcie.“ Stíchla, pozrela sa na svoj monitor a zašomrala. „Ale ten otras mozgu, ktorý mu privodím, ak ma ešte raz chytí za zadok…“

Znelo to ako vtip, tak som sa zachechtala a dúfala, že to znelo úprimne.

Medzitým som pozerala na hodinky. Jedna hodina.

Minútová ručička ma už dobehla.

Keď ma zavolali na príjem pána Clarka, dúfala som, že ma zamestná natoľko, že stratím pojem o čase.

No nech som sa snažila akokoľvek, na ten deň nikdy nezabudnem.

Nebolo čo oslavovať, ten deň slúžil len ako pripomienka toho, že som prežila ďalší rok v temnote, ktorá po ňom zostala.

„Pozri… ja, hm,“ zahovárala som. „Musím ísť. Môžeš, prosím, dozrieť na to, aby mu s tým niekto pomohol?“

S dramatickým vzdychom sa chytila za hruď. „Drahý bože, prichádza koniec sveta?“ Obzerala sa po izbe sestier a pýtala sa všetkých a nikoho zároveň. „Povedala práve doktorka Millsová, že musí odísť?“

„Ha, ha,“ sucho som sa zasmiala.

V poriadku. Dalo by sa povedať, že som pracovala veľa. Tak veľa, že o mne koloval vtip, že som upírka, ktorá nepotrebuje spať. Na moje posledné narodeniny sa mi všetci pozbierali na obrázok istého Iana Somerhaldera z lepenky v životnej veľkosti. Údajne hral upíra v televíznom seriáli, no keďže som nevlastnila televízor, pointa ma minula.

Dni som trávila v ordinácii na opačnom konci mesta so svojimi pacientmi a noci som až príliš často trávila v nemocnici. Bola som jedna z mála pľúciarov, ktorí prišli k pacientovi prijatému v akomkoľvek čase. Niežeby som nedôverovala doktorom, ktorí mali službu. Mnohí boli talentovaní. (Teda, okrem Blightona, tomu idiotovi by som nezverila ani svoju rybičku. A to som žiadnu nemala.) Moji pacienti ma potrebovali, a mne sa uľavilo, keď som vedela, že dostávajú tú najlepšiu starostlivosť. Ak to malo znamenať, že im budem nonstop k dispozícii, čo už. Navyše, v mojom súkromnom živote sa toho veľa nedialo.

Za posledný rok bolo najvzrušujúcejším zážitkom rande naslepo – so synom kaderníčky mojej kamošky. Volal sa Hal a bol účtovník. No nie typ sexi blázna do čísel. Mám na mysli plešivejúceho, nudného chlapíka, ktorý nosí v náprsnom vrecku košele peračník. V polovici večere som utiekla záchodovým okienkom, a ďalší týždeň si Rita musela hľadať novú kaderníčku, ktorá by jej dofarbila korienky. Našťastie sa z toho poučila a už sa mi viac nepokúšala nikoho dohodiť.

Znova som sa pozrela na svoje hodinky. Štyridsaťdeväť minút.

Chvíľu som zvažovala, či nezájdem na infekčné, aby som chytila nejakú obávanú – ale liečiteľnú – chorobu, no potom som to vzdala a postavila som sa. Nedalo sa tomu vyhnúť. A čím skôr sa tam ukážem, tým skôr budem môcť odísť, a na celý rok na to zabudnúť.

„Vidíme sa zajtra, Denise.“

Kútikom oka som zachytila, ako sa prežehnáva. „Užite si to, doktorka Millsová.“

Kým som čakala na výťah, zmocnila sa ma nervozita. Dokážem to. Nebolo to moje prvé rodeo. Stačilo len, aby som sa ukázala. Nasadila úsmev. Rozdala pár objatí.

A potom odtiaľ vypadla.

Ach, a ešte vyzerať zdevastovaná. Brnkačka. Stlačila som gombík do garáže a vzdychla si.

„Charlotte, počkaj!“ kričal Greg a pokúsil sa pretiahnuť cez zatvárajúce sa dvere výťahu. Kým sa zavreli, podarilo sa mu dostať dnu hornú polovicu tela. „Doriti!“ zašomral. Výťah sa začal správať ako akási harmonika, opakovane sa otváral a zatváral so zaseknutým Gregom uprostred.

Mohla by som mu pomôcť, keby som stlačila gombík na otvorenie dverí, ale nechcela som. Konečne nejaká zábava.

Ruky som prekrížila na hrudi, a ani som sa nepokúšala schovať úškrn na tvári, kým on zápasil s výťahom.

„Čo, dopekla?“ zavrčal.

Dvere sa konečne otvorili a jeho vychrtlé telo vpadlo dovnútra a narazilo do steny.

Skoro som vyprskla od smiechu a ledva zo seba dokázala dostať: „Si v poriadku?“

„Čože?“ napravil si biely plášť.

„Mal by si… ehm,“ povedala som vážnym hlasom, „to hlásiť údržbárovi. Je to naozaj nebezpečné.“

Prižmúril oči a zazrel na mňa, čo ma okamžite rozveselilo.

Nič na tomto svete ma tak netešilo, ako nasrdiť Grega Laughlina. Nebolo to tak vždy. S Gregom sme si boli blízki už na medicíne. Bol múdry, pekný, a dokonca trochu divne vtipný. Ak by som sa v tom čase čo len trochu zaujímala o mužov, možno by som s ním randila. Našťastie, tomu som sa vyhla.

Oženil sa s našou spoločnou kamarátkou, v súčasnosti office manažérkou Ritou, ešte pred atestáciami. Obaja sme sa špecializovali na pneumológiu, a hneď ako to bolo možné, otvorili sme si spoločnú súkromnú ambulanciu. Bol dobrý lekár, no ako sa ukázalo, nahovno manžel.

Začiatkom týždňa som zistila, že spával s mojou hlavnou sestrou. Vskutku nepríjemná situácia. Rite to zlomilo srdce, hlavná sestra dala výpoveď, a ja som sa mohla svojmu kolegovi pomstiť jedine pokazeným výťahom, ovládaným karmou.

„Som rád, že sa bavíš,“ osopil sa na mňa a rukou si uhládzal rednúce hnedé vlasy.

„Ó, to sa teda bavím,“ zasmiala som sa.

„Celý deň som ti posielal správy.“

„Viem. Celý deň som sa ti vyhýbala.“

Neveriacky zvraštil kútiky úst. „Nemôžeš sa mi vyhýbať.“

„Hm… som si istá, že môžem. Robila som to celý deň.“

Výťah zastal, tak som vystúpila v garáži – samozrejme, že vystúpil so mnou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG CHARLOTTE

PRVÁ KAPITOLA PORTER

DRUHÁ KAPITOLA CHARLOTTE