W. Bruce Cameron

A DOG’S WAY HOME

Copyright © 2017 by W. Bruce Cameron

All rights reserved.

Translation © 2019 by Zora Ličková

Cover design © 2018 Columbia Pictures Industries, Inc.

All rights reserved.

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6581-3

Venujem svojmu synovcovi

Williamovi Gagovi Cameronovi

(1)

Od samého začiatku som vnímalo mačky. Boli všade.

Vlastne som ich ani poriadne nevidelo. Malo som síce otvorené oči, no keď sa obšmietali nablízku, neregistrovalo som nič iné, len pohybujúce sa tiene. Čuchom som ich však zachytilo vždy – rovnako jasne, ako som zaňuchalo vlastnú matku pri kŕmení či súrodencov mrviacich sa pri mne, keď sme si razili cestu za životodarným mliečkom.

Isteže, nevedelo som, že sú to mačky – vedelo som len, že tieto tvory, čo sa mi nepodobajú, ale žijú so mnou v brlohu, sa nekŕmia spolu so mnou. Až keď som neskôr vypozorovalo, aké sú malé, rýchle a svižné, došlo mi, že to nie sú „psi“, ale úplne iný, zvláštny druh zvieraťa.

Žili sme spoločne v chladnom tmavom dome vo vyhĺbenine vydlabanej v zemi, ktorá nám slúžila ako ležovisko. Z vlhkej zeme pod mojím ňufákom vyrážali pachy zatuchliny. S pôžitkom som do seba nasávalo rôznorodé, intenzívne vône. Z povaly sa zo spráchniveného dreva trúsil prach. Strecha sa klenula tak nízko, že vždy keď moja matka vstala, aby opustila mojich súrodencov a mňa, nechýbalo veľa a vztýčený chvost by jej siahal až k trámom. My sme vtedy na protest pišťali a tisli sa k sebe v snahe nájsť istotu a oporu. Netušilo som, kam sa moja matka podela, keď nás nechala samých. Vnímalo som len, aké sme boli stiesnené, kým sa nevrátila.

Jediným zdrojom svetla v brlohu bol štvorcový otvor na odľahlom konci. Cez túto dieru do sveta sa dovnútra vlievali ohromujúce vône zaváňajúce chladom, životom a vlhkom. Rozvoniavalo to tam po miestach a veciach ešte opojnejších, aké som vyňuchalo v brlohu. I keď som z času na čas pohľadom zachytilo mačku mihnúť sa otvorom von do sveta či vracajúcu sa nevedno odkiaľ, matka ma postrčila späť, vždy keď som sa pokúsilo odplaziť von.

Len čo mi zmocneli nohy a zostril sa zrak, hrávalo som sa s mačiatkami, ako keby to boli moji súrodenci. Často som si vytypovalo jednu mačaciu rodinku v zadných zákutiach nášho spoločného domova, kde žila zvlášť priateľská dvojica mačiatok a ich matka ma občas oblízala. V duchu som ju nazývalo Mačacia mama.

Vždy po nejakom čase strávenom nespútaným šantením s drobnými mačencami si ma prišla moja vlastná matka vyzdvihnúť – jednoducho ma vytiahla za zátylok z mačacej kôpky. Keď ma položila k súrodencom, vždy ma podozrievavo oňuchávali. Ale určite im neprekážalo, že som napáchlo mačacinou.

Takto zábavne a krásne sa odvíjal môj život a nemalo som nijaký dôvod predpokladať, že sa to niekedy zmení.

Práve som sa celé omarené kŕmilo a počúvalo pípavé zvuky bračekov a sestričiek, ktorí robili to isté, keď odrazu mama vyskočila na rovné tak nečakane, že mi najprv nadvihlo labky zo zeme a až potom som odpadlo z jej struku.

Okamžite mi bolo jasné, že sa deje dačo mimoriadne.

Brloh zachvátila panika, preskakovala z mačky na mačku ako v poryvoch vetra. Uháňali do kúta brloha a matky niesli svoje mňaukajúce ratolesti za kožu na krku. Ja a moji súrodenci sme sa privalili k našej matke a pišťali ako najaté. Boli sme vyplašené, lebo aj ona sa veľmi zľakla.

Oblúkom po nás prechádzal silný lúč svetla, z ktorého nás pálili oči. Lúč vchádzal dnu otvorom, rovnako ako aj zvuky: „Prekristapána! Tam dolu sú haldy mačiek!“

Nemalo som ani poňatia, odkiaľ sa nabral ten hluk ani prečo odrazu brloh zalialo prebleskujúce svetlo. Otvorom sa ku mne niesol pach úplne nového druhu tvora. Hrozilo nám nebezpečenstvo, a práve tieto tvory skryté nášmu zraku boli jeho zdrojom. Mama prerývane dýchala, spustila hlavu a zvolila ústup. My sme sa úporne teperili za ňou, slabými hláskami sme žobronili, aby nás neopúšťala.

„Tamto. Prepánajána, len pozri, čo ich je!“

„Bude to problém?“

„Dofrasa, jasné, že hej.“

„Čo urobíš?“

„Musíme zavolať firmu špecializujúcu sa na ich likvidáciu.“

Rozlišovalo som dva odlišné druhy zvukov, iné vo výške aj tónine, i keď som si nebolo isté, čo to znamená.

„Nemôžeme ich jednoducho otráviť sami?“

„Máš niečo so sebou?“

„Nie, ale dačo zoženiem.“

Matka nás naďalej odmietala utešiť svojimi strukmi.

Mala stuhnuté svaly, uši jej priliehali k hlave a bedlivo lovila zvuky. Chcelo som sa nakŕmiť a tak získať istotu, že sme v bezpečí.

„Nuž, ak to však urobíme, budeme mať celé okolie zamorené mačacími zdochlinami. Je ich celá záľaha. Keby sme mali skántriť len jednu či dve, bolo by to okej, ale toto je celá mačacia kolónia.“

„Chcel si mať prezentáciu projektu do konca júna. Nezostáva nám veľa času, aby sme sa ich zbavili.“

„Viem.“

„Vidíš tie misky? Niekto tie prekliate mrchy kŕmi.“

Svetlá sa ponorili hlbšie, zliali sa do žiarivého kruhu na dne diery.

„To je teda úžasné. Čo sa tí ľudia zbláznili?“

„Zistím, kto to má na rováši?“

„Nie. S mačkami sa zbavíme aj problému. Niekoho zavolám.“

Dotieravé svetlá ešte raz preblesli dookola a potom zhasli. Vnímalo som hýbajúcu sa zem a vzdialené ťažké kroky, oveľa hlučnejšie ako tiché našľapovanie mačiek. Pomaličky sa stopy po prítomnosti nových tvorov v brlohu vytrácali a mačence sa celé rozradostené začali zasa hrať. Kŕmilo som sa vedľa svojich súrodencov a potom som šlo navštíviť mačiatka Mačacej mamy. Len čo denné svetlo prúdiace štvorcovým otvorom vystriedalo šero, dospelé mačky sa zvyčajne vyhrnuli von. V noci som ich počulo vracať sa a niekedy som aj zacítilo pach krvi malých zvierat, čo ukoristili a nosili svojim mladým.

Keď lovila Mačacia mama, nezašla ďalej ako k veľkým miskám so suchým žrádlom, položeným hneď za štvorcovým otvorom vnútri brloha. Dych jej voňal mäsom. Rybacinou, rastlinami a mäsom. Prebudila sa vo mne zvedavosť, ako to asi chutí.

Nech už tú paniku vyvolalo čokoľvek, pominulo to.

Hralo som sa s neúnavne dorážajúcimi mačencami Mačacej mamy, keď vtom sa náš svet zrútil. Tentoraz to nebol ojedinelý lúč svetla, ale oslepujúca svetelná explózia, ktorá rozžiarila všetko navôkol.

Mačky sa s hrôzou rozpŕchli na všetky strany. Ja som zmeravelo od neistoty, čo si počať.

„Priprav siete. Keď vyrazia na útek, pobežia všetky naraz!“ Zvonku sa ozval zvuk. „Ideme na to!“

Tri ozruty liezli za svetlom. Boli to prví ľudia, ktorých som v živote uzrelo, no zaňuchalo som aj ďalších. Ani som si nevedelo predstaviť, ako asi vyzerajú. Niečo hlboko v mojom vnútri sa dralo na povrch a vyvolalo vo mne záblesk uvedomenia – niečo ma k nim zvláštnym spôsobom priťahovalo a chcelo sa mi k nim rozbehnúť, keď sa plazili hlbšie do brloha. Ale zmätok, ktorý prepukol medzi rozrušenými mačkami, ma primrazil na mieste.

„Jednu mám!“

Kocúr zasyčal a hlasno zamňaukal.

„Dokelu!“

„Dávaj si bacha, jeden párik práve ubzikol!“

„Čertovská robota!“ prišla odpoveď zvonku.

Odlúčili ma od matky. Pokúšalo som sa ju vysnoriť medzi mačkami, ale potom som len nevládne ovislo, keď som pocítilo ostré zuby na krku. Mačacia mama ma ťahala späť, hlboko do prítmia, na miesto, kde veľká prasklina pretínala kamennú stenu. Pretlačila ma cez puklinu do malého, stiesneného priestoru, zložila ma k svojim mačiatkam a natiahla sa okolo nás. Mačiatka ani nemukli, vzali si príklad z Mačacej mamy. Ležalo som s nimi v temnote a počúvalo som, ako ľudia po sebe pokrikujú.

„Je tu aj celý šteňací vrh!“

„Ty si zo mňa robíš blázna? Hej, chytaj ju!“

„Doparoma, tie sú ale rýchle!“

„Hybaj sem, cica, neublížime ti.“

„Je tu aj mater tých šteniat.“

„Je od hrôzy celá bez seba. Dávaj pozor, aby ťa neuhryzla.“

„Jasné. Neboj sa, dievča. Poď sem.“

„Gunter nespomínal nijakých psov.“

„Neupozornil nás ani, že tu bude toľko zasratých mačiek.“

„Hej vy tam, chytáte ich vonku do sietí?“

„Sprostá robota!“ zakričal niekto zvonku.

„Ku mne, psíček. Doriti! Bacha! Ďalší pes!“

„Je to v suchu, máme ho!“

„Tu je šteňa, tu ďalšie. Sú také malé!“

„Ale chytajú sa ľahšie ako tie prekliate mačky, to je jasné.“ Počúvali sme ten huriavk, no netušili sme, čo to znamená. Aj do nášho útočiska za múrom preniklo cez štrbinu trochu svetla, no ľudské pachy sa ani trochu nepriblížili k našej skrýši.

Pachová zmes strachu a mačaciny vo vzduchu sa postupne vytrácala a potom stíchli aj zvuky.

Napokon som tuho zaspalo.

Keď som sa prebudilo, po mojej matke nebolo ani chýru, ani slychu. Stratili sa aj moji bračekovia a sestričky. Priehlbeň v zemi, kde som sa narodilo a poležiačky sa kŕmilo, však ešte voňala po našej rodinke. Z pocitu prázdnoty a opustenosti, ktorý ma zmáhal, keď som ňuchalo po mame, som zakňučalo. Z hrdla sa mi drali vzlyky a nedali sa utíšiť.

Nechápalo som, čo sa to porobilo. Zo všetkých mačiek zostala len Mačacia mama s mačiatkami. Od strachu som šalelo. Vrátilo som sa k nej, hľadalo som odpovede a uistenie, chcelo som zo seba vyplakať strach. Mačacia mama preniesla mačence spoza steny. Opäť sa zhrčili na malom štvorcovom kuse látky, ktorý som považovalo za ich domov. Mačacia mama ma pozorne preskúmala čiernym ňufákom. Potom si ľahla a ovinula sa okolo mňa. Šlo som po tej vôni a začalo som cucať. Vnem na mojom jazyku bol nový a akýsi čudný, no dychtivo som túžilo po hrejivom pocite a výžive, a tak som sa vďačne nakŕmilo. Zakrátko sa ku mne pripojili aj mačence.

Nasledujúce ráno sa vrátilo zopár kocúrov. Zakrádali sa k Mačacej mame, no tá zasyčala na výstrahu, a tak sa odobrali spať na vlastné územie.

Svetlo vlievajúce sa otvorom sa rozžiarilo a vzápätí sa postupne zošerilo. Zavetrilo som ďalšieho človeka, ale s iným pachom. Už som rozpoznávalo rozdiel a ten pach bol môjmu nosu známy.

„Cica? Cica?“

Mačacia mama nás nečakane nechala na našom štvorci látky. Čudný chlad, ktorý nás ovanul po jej odchode, nás všetkých vyľakal, a tak sme sa k sebe schúlili na útechu a mrvili sme sa, až sme vytvorili jednu kôpku z mačiatok a šteniatka. Videlo som, ako sa Mačacia mama zakráda k otvoru, no nepodišla k nemu úplne. Iba tam tak stála v tlmenom svetle. Kocúry boli v strehu a nešli za ňou.

„Vari si tu nezostala sama? Netuším, čo sa stalo. Nebol som tu, a tak som nič nevidel. V zemi sú brázdy po pneumatikách, zrejme tu boli nejaké dodávky. Pobrali všetky ostatné mačky?“ Človek sa preplazil otvorom, ani na okamih však úplne nezastrel svetlo. Bol to muž, to som zacítilo, hoci rozlíšiť muža a ženu podľa pachu som sa naučilo až neskôr. Zdal sa o čosi väčší ako prví ľudia, ktorých som v živote videlo.

A zas ma to priťahovalo k tej svojskej bytosti, vzmáhala sa vo mne akási nepolapiteľná túžba. Spomienky na hrôzu predošlého dňa ma však udržali pri mačacích súrodencoch.

„Aha, vidím vás, drobce. Ahoj, ako sa vám podarilo uniknúť? A ešte vám aj vzali vaše misky! To sa teda vyznamenali!“ Ozval sa šuchot a vzduchom sa už aj šírila lahodná vôňa jedla. „Tu máte trošku. Zájdem po misku. Prinesiem aj vodu.“ Muž vycúval chrbtom von, vlastne sa vyplazil. Len čo vytiahol päty, mačky sa tam nahrnuli a hltavo sa vrhli na žrádlo porozhadzované po zemi.

Opätovný príchod toho istého človeka som postrehlo skôr ako mačky, akoby ony neboli schopné rozpoznať jeho silnejúci pach. Kocúry však zareagovali, keď sa zasa zjavil pri otvore, a hnali sa späť na svoje teritórium. Iba Mačacia mama sa ani nepohla. Človek pristrčil novú misku so žrádlom, no Mačacia mama sa k nej nepriblížila, iba tam tak stála a striehla. Vycítilo

som jej napätie a vedelo som, že je pripravená vystreliť ako šíp a trieliť preč, keby sa nás pokúsil chytiť ako tí druhí ľudia.

„Tu máš aj vodičku. Máš aj maličké? Vyzeráš, že ich kŕmiš. Vzali ti tvoje malé? Och, cica, je mi z toho nanič. Chystajú sa tieto domy zbúrať a na ich mieste postaviť komplex apartmánov. Nemôžeš tu zostať so svojou rodinkou, je to jasné?“

Muž napokon odišiel a dospelé mačky sa ďalej opatrne kŕmili. Zavetrilo som pysk Mačacej mamy, keď sa vrátila. Olízalo som jej tvár, ale prudko sa odo mňa odvrátila.

Čas sme merali podľa posúvajúceho sa svetla, čo sa vlievalo dnu štvorcovým otvorom. Prišli ďalšie mačky. Poniektoré s nami žili už aj predtým, ale pribudla nová, pre ktorú sa kocúry poruvali. So záujmom som sledovalo ten zápas. Dvojica bojujúcich rivalov dlho-predlho ležala na zemi zakliesnená do seba. To, že nespia, som určilo podľa spôsobu, akým im kmitali chvosty. Nevrteli nimi od radosti, ale naznačovalo to ich veľkú tieseň. Keď poľavili zomknutie, vystreli sa na zemi, ňufákmi sa takmer dotýkali a oba vydávali nemačacie zvuky. V ďalšom kole jeden kocúr ležal na boku a chniapal po druhom, ktorý stál na všetkých štyroch. Ten plesol rozvaleného protivníka po temene a ležiaci na to reagoval sériou rýchlych drapnutí pazúrmi.

Prečo sa nepostavili na zadné a nezaútočili na seba? Takéto správanie, z ktorého boli vystresované všetky zvieratá v brlohu, pôsobilo čudne.

Okrem Mačacej mamy som sa nestýkalo so žiadnym z dospelých, ktorí sa tvárili, akoby som neexistovalo. Miesilo som sa len s mačencami, klbčili sme sa, liezli cez seba a naháňali sa celý deň. Niekedy som na nich zavrčalo, lebo ma štval ich štýl hry. Pripadal mi totiž akýsi nepatričný. Žiadalo sa mi vyškriabať sa im na chrbát a akože im hryzkať do krku. Zdalo sa však, že sa nevedia dovtípiť, o čo v tej hre ide. Keď som ich totiž prevalilo či vyskočilo na ich drobné tielka, len sa rozpľasli na zemi. Niekedy mi celým telíčkom obľahli papuľku alebo mi chniapali po tvári drobnými, akoby nabrúsenými pazúrikmi, zadrapovali sa do mňa zo všetkých uhlov.

V noci sa mi cnelo po súrodencoch. Chýbala mi mama. Našlo som si novú rodinu, no bolo mi jasné, že mačky nie sú ako ja. Malo som svorku, no bola to svorka mačeniec, čo mi nepripadalo vhodné. Cítilo som sa nešťastné a z času na čas som svoju mučivú úzkosť prejavilo skuvíňaním. Mačacia mama ma vtedy olízala a ja som sa síce cítilo trošku lepšie, ale nebolo to ono.

Muž prichádzal s jedlom skoro každý deň. Mačacia mama ma potrestala rezkým plesnutím po ňufáčiku, keď som sa snažilo k nemu priblížiť. Naučilo som sa základnému pravidlu života v brlohu: za žiadnych okolností nás nesmeli vidieť ľudia. Nezdalo sa, že by okrem mňa niektorá z mačiek prahla po ľudskom dotyku, ale pre mňa bolo čoraz ťažšie dodržiavať zákony brloha. Túžilo som, aby ma muž popestoval v náručí.

Keď nás Mačacia mama prestala kŕmiť, museli sme sa tomu prispôsobiť a jesť žrádlo od muža, ktoré sa skladalo zo sušených dobrôtok a niekedy aj z úžasne šťavnatého mäska. Keď som si navyklo na tú zmenu, veľmi sa mi polepšilo. Tak dlho som totiž hladovalo, že mi to pripadalo celkom prirodzené, a teraz som zrazu mohlo zjesť celú svoju porciu a vychlípať toľko vody, koľko sa mi ráčilo. Požralo som toho viac ako moji mačací súrodenci dohromady a už som bolo viditeľne väčšie ako oni. No i tak im moja veľkosť ani trochu nezaimponovala a zaťato odmietali hrať sa, ako sa patrí. Naďalej mi pazúrikmi chniapali po ňufáku.

Podľa vzoru našej Mačacej mamy sme sa vždy splašene pratali preč od otvoru, keď ho vyplnil človek, ale inak sme si trúfli až k samotnému okraju, odkiaľ sme do seba nasávali bohatú arómu zvonku. Z času na čas si Mačacia mama v noci odskočila von a všetky mačence chceli ísť s ňou. Mňa však viac lákalo ísť na prieskum za denného svetla, no dávalo som si pozor na

Mačaciu mamu, lebo som vedelo, že by okamžite potrestala akýkoľvek pokus zatúlať sa za vytýčené hranice.

Jedného dňa sa muž, ktorého vôňa mi už bola rovnako blízka ako vôňa Mačacej mamy, objavil pri otvore a vydával akési zvuky. Vycítilo som, že sú s ním aj ďalší ľudia.

„Zdržujú sa niekde vzadu. Keď prinesiem žrádlo, matka príde bližšie, no nedovolí mi dotknúť sa jej.“

„Existuje okrem tohto okna aj nejaký iný východ z brloha?“ ozval sa iný hlas, sprevádzaný rôznymi pachmi. Bola to žena. Nevedomky som pokrútilo chvostíkom.

„Sotva. Ako to urobíme?“

„Mám so sebou rukavice. Keď sa postavíte sem so sieťou, môžete pochytať všetky mačky, ktoré okolo nás prebehnú. Koľko je ich tam?“

„Netuším. Donedávna tam bola samica, kŕmila mladé, ale ak sú tam nejaké mačatá, cez deň nevychádzajú von. A je tam aj zopár ďalších. Neviem však, či mačky alebo kocúry. Bol ich tu celý húf, ale developer ich dal odchytiť. Chystá sa zbúrať celý tento rad domov a postaviť tu komplex apartmánov.“

„Kým tu žijú divé mačky, nikdy nezíska povolenie na demoláciu.“

„Zrejme preto to aj urobil. Myslíte, že tým, ktoré pochytal, ublížil?“

„Hm. Nuž, neexistuje zákon, ktorý by zakazoval odchyt mačiek žijúcich na vašom súkromnom majetku do pascí a ich likvidáciu. Mohol ich aj vziať do niektorého útulku.“

„Bolo ich naozaj veľmi veľa. Celá stavba sa hemžila mačkami.“

„Lenže nepočula som o nijakej veľkej skupine mačiek, ktorá by sa objavila v systéme útulkov. Ľudia, čo sa venujú záchrane zvierat, tvoria zomknutú komunitu a sú v úzkom kontakte. Keby sa niekde z ničoho nič vzalo dvadsať mačiek, dozvedela by som sa o tom. Je vám z toho nanič? To mi je ľúto, asi som nemala nič hovoriť.“

„To je v poriadku. Veľká škoda, že som to nepredvídal.“

„Urobili ste správne, že ste nám zavolali, Lucas. Nájdeme dobrý domov pre všetky mačky, na ktoré naďabíme. Môžeme?“

Tie monotónne zvuky ma totálne zunovali, a tak som sa naplno ponorilo do zápasenia s mačiatkami. Vtom som však pocítilo, ako Mačacia mama tuhne, ako ju zmáha poplašná reakcia. Uprene sledovala otvor a šklbalo jej chvostom. Uši mala stiahnuté dozadu. Udivene som na ňu zízalo a nevšímalo som si mača, ktoré ku mne pribehlo, pleslo mi po papuľke a vzápätí zdúchlo.

Potom sa rozhorelo svetlo a pochopilo som, prečo sa bojí. Mačacia mama uháňala k zadnej stene. Opustila svoje mladé. Videlo som, ako sa nehlučne prešmykla do ukrytej pukliny v okamihu, keď sa otvorom pchali dvaja ľudia. Mačatá sa zmätene tmolili hore-dole, kocúry zdupkali do zadnej časti brloha a ja som splašene cúvalo.

Svetlo sa kĺzalo po stenách, našlo ma a oslepilo.

„Aha! Je tu šteňa!“

(2)

„Cica, cica, ccc!“ Žena sa plazila a načahovala ruky. Hrubú látku na rukách mala nasiaknutú pachom rôznych zvierat, väčšinou mačiek. Mačatá zareagovali tým, že zhrozené sa pokúsili o únik. Chaoticky sa rozbehli všetkými smermi, ale ani jedno neutekalo k pukline v stene, kam sa ukryla Mačacia mama.

Ja som ju však zavetrilo, ako sa tam celá vystrašená krčí. Ostatné dospelé mačky boli na tom o čosi lepšie, i keď väčšinou primrzli na mieste a vydesene sledovali prichádzajúceho človeka. Jedna z nich vyrazila k otvoru a vrčala, ale žena ju odchytila ťažkými rukavicami. Opatrne ju podala druhému páru rúk zakrytých látkou. Dvom ďalším dospelým mačkám sa však podarilo ubziknúť okolo nej na slobodu.

„Chytil si ich?“ opýtala sa žena nahlas.

„Jednu!“ zakričal muž. „Druhá utiekla.“

Pokiaľ išlo o mňa, vedelo som, čo mám robiť – čím skôr sa pobrať za svojou mamou. Čosi vo mne sa však proti tomu búrilo, niečo ma priťahovalo k žene, ktorá sa ku mne plazila ako had. Zvláštnym spôsobom ma fascinovala. Ovládla ma nutkavá túžba. Hoci som ešte nikdy nezažilo ľudský dotyk, malo som prenikavý pocit, že viem, aké to je – akoby som sa rozpomenulo na niečo z dávnych čias. Žena urobila rukami gesto smerom ku mne, aj keď ostatné dospelé mačky za jej chrbtom vyrazili otvorom von. „Na, šteniatko!“ Zavrtelo som chvostíkom a hodilo sa jej rovno do náručia.

„Bože, ty si ale zlatučké!“

„Chytili sme ešte dve!“ zakričal hlas zvonka.

Olízalo som žene tvár, vrtelo som sa a mrvilo v jej náručí.

„Lucas! Mám tu šteniatko, mohli by ste sa sem načiahnuť a vziať ho?“ Nadvihla ma a prezerala mi bruško. „Vziať ju, chcela som povedať. Je to dievčatko.“

Pri otvore sa objavil muž, ktorý nám nosieval jedlo do misiek, a dnu sa vliala jeho dobre známa vôňa. Natiahol ruky, jemne ma nimi ovinul a vyniesol von na svet. Srdce mi prudko búšilo, no nie od hrôzy, ale od absolútnej radosti. Za sebou som ešte vždy cítila mačence premknuté strachom a vo vzduchu bol aj silný pach Mačacej mamy, no mne sa v tom okamihu nežiadalo nič iné, len aby ma ten muž držal v náručí a ja som mu hryzkala prsty a driapala sa naňho, keď ma zložil a kotúľal po studenej zemi.

„Ty malý pochábeľ! Si také malé pojašené šteniatko!“

Kým sme sa hrali, žena vynášala mačiatka jedno za druhým a podávala ich dvom mužom, ktorí ich ukladali do klietok v dodávke. Drobné mačiatka od nervozity mraučali. Ich naliehavé volanie ma zarmútilo, veď som bola ich veľká sestra, nebolo však v mojej moci im pomôcť. Predpokladala som, že čoskoro sa k nim pripojí ich mama, a potom sa budú cítiť lepšie.

„Myslím, že ich máme všetky,“ vyhlásila žena, keď prišla na miesto, kde sme sa s mužom hrali. „Až na tie, čo ušli.“

„Naozaj ma to mrzí. Vaši ľudia mnohé pochytali, ale mne sa nepodarilo ani jednu.“

„To nič. Treba mať na to cvik.“

„Čo sa stane s tými, čo zutekali?“

„Dúfajme, že sa nevrátia späť, keď budú robotníci demolovať domy.“ Žena si čupla a pohladila ma za ušami. Pozornosť dvoch ľudí, ktorí sa mi venujú naraz, bolo to najnádhernejšie, čo sa mi kedy prihodilo. „Neboli tam žiadni iní psi. Netuším, čo tu robilo toto maličké.“

„Nikdy som ju tu predtým nevidel,“ povedal muž. „Vždy tu bývali len mačky. Aká je asi stará?“

„Neviem, azda osem týždňov? Vidieť, že bude veľká. Pozrite na tie laby.“

„Čo je to za rasu, ovčiak? Mastif?“

„Nie. Vlastne môže to byť miešanec s mastifom, ale jej tvár má črty stafordšíra či rotvajlera. Ťažko povedať. Zrejme riadna zmeska. Doslova koktail psej DNA.“

„Vyzerá zdravá ako buk. Na to, že žila v tej diere,“ postrehol muž. Zodvihol ma a ja som mu na rukách zmalátnela. Keď si ma však privinul k hrudi, pokúšala som sa mu pohryzkať nos.

„Veru tak, pochybujem, že tu žila,“ usúdila žena. „Pravdepodobne len vošla za mačaťom či dospelákom dnu. Keď ich už spomíname, kedy ste naposledy videli ich matku?“

„Pred niekoľkými dňami.“

„Nebola v brlohu, takže sme asi prišli v nevhodnom čase a ona je vonku na love. Keď ju uvidíte, dajte vedieť, dobre, Lucas?“

„Máte vizitku či nejaký kontakt na seba?“

„Jasné, že hej.“

Muž ma zložil na zem a obaja vstali. Ona niečo mužovi podala. Vyložila som mu labky na nohu a chcela som ju oňuchať. Zaujímalo ma všetko, čo ten muž robil. Zo všetkého najviac sa mi žiadalo, aby si opäť čupol ku mne a ešte sme sa spolu zahrali.

„Audrey,“ povedal muž s pohľadom upretým na to malé, čo držal v rukách.

„Ak tam práve nebudem, pokojne to povedzte komukoľvek, kto zdvihne telefón. Všetci vedia o tomto dome. Urobíme sem výjazd a pokúsime sa pochytať všetkých tulákov. Mimochodom, povypytovala som sa trochu u nás a zistila som, že nikto v poslednom čase tu v Denveri nepriniesol veľkú kolóniu mačiek do útulku. Zrejme došlo k tomu najhoršiemu.“

„Ako môže niekto také čosi urobiť?“ Z mužovho hlasu vyznievala mučivá úzkosť. Hneď som sa mu teperila na nohy, aby mu bolo jasné, že ak je smutný, má tu dole šteniatko, ktoré rozptýli všetky jeho starosti.

„To veru neviem. Niekedy ľuďom vôbec nerozumiem.“

„Je mi z toho fakt nanič.“

„Nemôžete za to. Nemohli ste tušiť, čo majú za lubom. Hoci nechápem, prečo si nedajú tú námahu a neodvezú zvieratá niekam do útulku. Mohli sme aspoň niektorým z nich nájsť domov a okrem toho máme kontakty na bezpečné miesta pre divo žijúce mačky. Niektorým ľuďom jednoducho nestojí za námahu urobiť niečo správne.“ Žena ma zodvihla. „Okej, drobček, ide sa?“

Pokrútila som chvostíkom a potom otočila hlavu k mužovi.

Najviac zo všetkého som túžila po jeho rukách.

„Hm, Audrey?“

„Áno?“

„Mám pocit, že ten pes patrí ku mne. Keď sa to tak vezme, našiel som ju vlastne ja.“

„Ach tak.“ Zložila ma na zem, odcupkala som k mužovi a začala mu obhrýzať topánky.

„Nuž, nemala by som dávať zvieratá na adopciu takýmto spôsobom. Je na to presne stanovený postup.“

„Až na to, že ide o môjho psa. Nejde teda o adopciu.“

„Dobre. Nechcem z toho robiť kauzu, to v žiadnom prípade nie. Môžete si vôbec dovoliť vziať si šteniatko? Kde bývate?“

„V tamtej bytovke oproti. Objavil som tie mačky, lebo tadiaľto pravidelne prechádzam. Jedného dňa som sa prosto rozhodol ich kŕmiť.“

„Žijete sám?“

Na vystupovaní toho muža sa čosi sotva badateľne zmenilo. Zbystrila som pozornosť, želala som si, aby ma opäť vzal na ruky. Žiadalo sa mi olízať mu tvár. „Nie, žijem s matkou.“

„Ach tak.“

„Nie je to tak, ako si myslíte. Je chorá. Je vojačkou a po návrate z Afganistanu sa u nej začali prejavovať isté príznaky. Takže študujem a zároveň pracujem pre Správu veteránov. Snažím sa zabezpečiť pre ňu potrebnú pomoc.“

„Je mi to veľmi ľúto.“

„Absolvoval som onlinový kurz. Je to príprava na lekársku fakultu. Takže veľa času trávim doma a takisto moja matka. Môžeme sa šteniatku naplno venovať. A verím, že pes prospeje nám obom. Mama by už nevydržala pracovať.“

Siahol nadol a zodvihol ma na ruky. Ešteže tak! Pohodlne som sa mu rozvalila v náručí a hľadela mu do tváre. Dialo sa dačo veľmi významné. Cítila som to v kostiach, i keď som si nebola istá čo. Brloh, v ktorom som sa narodila a v ktorom sa Mačacia mama práve teraz krčila, mi pripadal ako miesto, s ktorým sa lúčim. Odteraz budem s týmto mužom, ktorý ma vezme nevedno kam. Presne to som chcela. Byť s ním.

„Mali ste niekedy šteniatko? Je to prácne a časovo náročné,“ upozorňovala ho žena.

„Vyrastal som u tety, ktorá mala dvoch jorkšírov.“

„Toto šteňa je už teraz väčšie ako dospelý jorkšír. Mrzí ma to, Lucas, ale nemôžem. Bolo by to neetické. Máme postup na zaúčanie našich zverencov na vybavovanie si potreby len na určenom mieste. Jeden z dôvodov, prečo nám ľudia len zriedkavo vrátia adoptované psíky, spočíva v tom, že máme taký striktný postup umiestňovania našich zvierat.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Vravím vám, že nie. Nemôžem vám dovoliť vziať si ju.“ Muž ku mne sklopil zrak a usmial sa. „Šteniatko moje milé, počulo si? Chcú mi ťa vziať, čo ty na to?“ Sklonil tvár k mojej, ja som mu ju lízala a on sa stále usmieval. „Obaja hlasujeme za to, aby u mňa zostala. Dva ku jednej,“ vyhlásil zmierlivo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

(1)

(2)