Andrew Wilson

A DIFFERENT KIND OF EVIL

Copyright © Andrew Wilson Media Ltd 2018

All rights reserved.

Translation © 2019 by Tamara Chovanová

Poetry translation © 2019 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2018 Mark Smith/salzmanart

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu A Different Kind of Evil

(Simon & Schuster, London 2018)

preložila Tamara Chovanová.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Alica Wursterová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2019

ako svoju 1403. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6175-4

Venujem rodičom

PRVÁ KAPITOLA

Cítila som, ako sa loď počas plavby nakláňa, pozrela som cez kruhové okienko na skrytý obzor, no výhľad zastierala špinavá šmuha čierneho búrkového mračna. Sadla som si a odpila som si čistej vody, usilovala som sa preglgnúť nevoľnosť, ale aj dotieravé spomienky na nepríjemné chvíle na mori.

Možno mi urobí dobre čerstvý vzduch, pomyslela som si, aspoň trochu sa nadýcham, a prehodila som nohy cez kraj lôžka. Pozrela som sa do zrkadla, upravila som si vlasy, rýchlo som sa obliekla; vedela som, že na palube bude chladno, preto som si vzala kašmírovú štólu, darček od priateľky Flory Kursovej, a prehodila som si ju cez plecia. Počúvala som pri spojovacích dverách, ktoré viedli do kajuty, kde spali Rosalind a Carlo. Všade vládlo ticho, nechcela som ich rušiť. Na základe predchádzajúcich skúseností som vedela, že ak nás čaká búrlivá plavba, bude najlepšie, ak ju moja dcéra a asistentka prespia. Vykročila som na chodbu, pridŕžala som sa steny. Ach, len nech to nie je ďalšia Madeira. Počas cesty okolo sveta, na tom úseku turné po britskom impériu, na ktoré som sa vydala s Archiem, som hrozne trpela morskou chorobou, v jednej chvíli som si myslela, že zomriem. Istá spolucestujúca, dáma, ktorá ma videla cez otvorené dvere, sa spýtala stevardky, či som nezomrela.

Hoci teraz som sa pri tej spomienke usmiala, vtedy sa mi jej poznámka nezdala zábavná. Štyri dni som zostala zavretá v kajute a ako chorý pes som vyvrátila všetko, čo som do seba dostala. Vyskúšala som všeličo, ale nič nepomáhalo. Nakoniec mi doktor dal čosi ako tekutý chloroform a po dvadsiatich štyroch hodinách bez jedla mi Archie nalial do úst hovädzí vývar priamo zo šálky. Ach, to bola dobrota! Môj manžel nenávidí choroby, a keď som videla, ako mi dáva po lyžičkách tmavú hustú tekutinu, ešte väčšmi som ho ľúbila.

Láska sa pominula, aspoň z jeho strany. Kríza na konci minulého roka napokon vysala z nášho manželstva život. Archie sa vrátil žiť do Styles a chystal sa predať dom, zatiaľ čo nová žena v jeho živote, Nancy Neelová, odišla z krajiny. Jej rodičia nechceli, aby sa zaplietla do škandálu, ktorý som spôsobila, keď som zmizla, a poslali ju do dočasného exilu. Ale počula som, že po jej návrate z ciest sa s Archiem plánujú vziať. Slovo rozvod znelo tak surovo, tak nepekne, a hoci sa mi nepáčila tá predstava – so stigmou a s hanbou, ktoré všetko sprevádzali –, vedela som, že to musím prekonať.

Je to také neodvratné ako sila mora, premýšľala som, keď som vyšla von na palubu. Vietor rozbúril vodu, hladina sa priam zúrivo belela. Jemná spŕška morskej vody mi zanechala na tvári mokrú stopu, a keď som si prešla jazykom po perách, cítila som soľ. Po odchode zo Southamptonu sme sa plavili cez Lamanšský prieliv a mierili sme do Portugalska. Hoci som bola pripravená na mal de mer, keď sme sa dostali do Biskajského zálivu, more bolo pokojné ako rybník. Až keď sme odišli z Lisabonu a mierili na juh, postretlo nás zlé počasie. Keď som prechádzala po palube, držala som sa zábradlia a napínala som zrak do diaľky. Kdesi tam bola moja destinácia – Tenerife, jeden z Kanárskych ostrovov. John Davison, s ktorým som sa zoznámila na konci minulého roka, ma presvedčil, aby som mu pomohla pri vyšetrovaní vraždy jedného z jeho agentov, mladého muža Douglasa Greena. Usilovala som sa odolať jeho žiadosti spolupracovať s tajnou službou – spomínam si, že spočiatku mi to pripadalo ako zlý žart –, ale po smrti Flory Kursovej a Davisonovej priateľky Uny Crowovej som to vzala ako povinnosť – musím mu pomôcť. Nebyť mňa, ani jedna z tých žien by nezomrela. Ako by som to mohla odmietnuť?

Okolnosti Greenovej vraždy boli zvláštne – Davison mi povedal, že agentovo čiastočne mumifikované telo sa našlo v jaskyni na ostrove. Na prvý pohľad vyzeralo celé krvavé, ale pri lepšej obhliadke sa ukázalo, že lesklá červená zasušená tekutina na tele bola šťava z dracény, ktorá rastie na Tenerife. Bolo zvláštne, že jeho krv z tela vysali, ale na zemi v jaskyni ani na okolí po nej nebolo ani stopy.

Keď mi to Davison povedal, nemohla som tomu uveriť. Ale vedela som lepšie ako väčšina ľudí, že na tomto svete skutočne existuje zlo. To, ako niektorí ľudia rozprávajú o zločine, ma prekvapovalo – ani čo by vinu za sadistickú vraždu alebo násilný sexuálny útok bolo možné pripísať nešťastnému detstvu či istej situácii. Nie, niektorí ľudia sa narodili zlí, tým som si bola istá, nestali sa zlí iba neskôr. Obávam sa, že tí, čo so mnou nesúhlasia, sú len idealisti s klapkami na očiach a nevedia čeliť krutej realite ľudskej povahy. Hľadela som zlu do tváre v podobe doktora Kursa a nikdy na to nezabudnem; človek doslova cítil pach zla, ktorý z neho sálal. Jeho plán bol zmanipulovať ma, aby som spáchala vraždu – mala som preto zmiznúť rodine, priateľom a svetu z očí, no dohnal ma tým k absolútnemu pominutiu zmyslov a zúfalstvu. Pochybovala som, že ešte niekedy budem taká ako predtým. V snoch ma ešte vždy mátali hrôzy tých jedenástich dní v decembri minulého roka. Keď som zatvorila oči, videla som tvár Uny Crowovej, úbohej dievčiny, ktorá sa rozhodla ísť v mojich stopách, a tvár Flory Kursovej, nešťastnej manželky môjho mučiteľa, ktorá sa obetovala za mňa.

Znova som pozrela na more, sledovala som, ako obloha v diaľke temnie. Keď som v detstve žila v Devone, celé hodiny som pozorovala, ako sa mení voda v Torquayi, ako sa mení sfarbenie mora a oblohy, odraz oblakov na vlnách. Predstavovala som si, čo leží za obzorom, tie ďaleké krajiny s exotickým podnebím a s neznámymi ľuďmi, usilovala som sa vidieť svoju budúcnosť. Zrejme som nikdy nesnívala, že sa stanem spisovateľkou, a už vôbec nie, že budem pracovať pre vládnu spravodajskú službu. To všetko mi pripadalo fantastické, a predsa to bola pravda.

Davison mi povedal – čo mi to povedal? –, že mám prvotriedny mozog, alebo podobný nezmysel. Zrejme to skôr súviselo s faktom, že v oddelení, kde pracoval, bolo veľmi málo žien. A nikto by určite z ničoho nepodozrieval spoločensky mierne neohrabanú dámu v strednom veku. Mohla som sa pohybovať takmer neviditeľne, klásť otázky, počúvať dôvernosti. Jednoducho som mohla slúžiť ako oči a uši navyše. Prv než som sa vydala na cestu, Davison na mňa naliehal, aby som sa nikdy nedostala do nebezpečnej situácie. Ešte vždy naňho silno doliehala vražda jeho priateľky Uny. Tentoraz nechcel riskovať a trval na tom, že ma bude sprevádzať na ceste na Tenerife. Ale na parníku Gelria – na lodi, ktorá nás mala odviezť zo Southamptonu do Las Palmas, a potom mal každý ísť ďalej svojou cestou – aj na Tenerife mal Davison cestovať pod vymysleným menom Alexander Blake. Bude vraj jednoduchšie, ak budeme predstierať, že sme sa predtým nepoznali, na lodi sme sa stretli prvý raz.

Plánovala som nechať svoju dcéru Rosalind v opatere mojej sestry v Abney Halle, na predmestí Manchestru, ale keď som pred ňou spomenula, že musím znova odísť, veľmi ju to rozrušilo. Mala už sedem a pol roka, a teda bola dosť veľká, aby do istej miery chápala zložitý svet dospelých, a pomyslenie, že odídem, jej bezpochyby pripomenulo hrôzy predošlého roka: uniformovaných policajtov, napätú atmosféru v dome, ustarostené tváre služobníctva; bála sa, že niečo uvidí na titulnej stránke novín alebo začuje pokrik kolportéra. Okrem toho mi zrejme neodpustila, že keď som v roku 1922 odišla na cestu okolo sveta, nechala som ju doma takmer celý rok. A tak som sa váhavo zmierila s tým, že dcérka ma bude sprevádzať na Kanárske ostrovy. Bude na ňu dozerať

Carlo a ja sa postarám, aby sa jej nič nestalo. Chvíľu mi trvalo, kým som rodinu a doktorov presvedčila, že dovolenka mi prospeje – robili si pre cestu obavy, voda, neznáma strava… ale napokon súhlasili. Niekoľko týždňov v príjemnom podnebí mi upokojí nervy a zlepší náladu. Vtedy ma nápor mrazivého vzduchu donútil pritiahnuť si štólu tesnejšie okolo pliec. Čerstvý vzduch mi prospel, ale bolo veľmi chladno. Už som sa chcela vrátiť do kajuty, keď som začula akýsi zvuk – spočiatku som ho považovala za prenikavý škrek čajky. Vzápätí ten zvuk znova preťal vzduch – určite to bol výkrik ženy a prichádzal zo zadnej časti lode. Rozbehla som sa po prázdnej palube dozadu. Obzerala som sa, či by niekto nemohol pomôcť, ale nikde som nikoho nevidela. Bežala som, počula som svoj dych – zrýchlený, plytký, vystresovaný –, ale keď som prišla na kormu, krik stíchol. Na konci lode som videla stáť statnú tmavovlasú ženu – hľadela na more. Pár metrov od nej stála iná žena, štíhla blondínka, a keď ma zazrela, prešla pár krokov k svojej spoločníčke.

„Nie, Gina, nerob to,“ blondínka vystrela ruku. „Viem, že ma nenávidíš, pravdepodobne nás oboch nenávidíš, ale nestojí to za to. My nestojíme za to.“

Brunetka jej odpovedala tak, že preliezla cez zábradlie na úzky výčnelok a oboma rukami sa držala dreveného zábradlia.

„Prosím vás, nie,“ skríkla som do vetra, nebola som si istá, či ma tá žena počuje. „Ako sa voláte?“

Obrátila som sa k jej priateľke, krásnej blondínke s uslzenou tvárou. „Hovorili ste, že je to Gina? Tak sa volá?“

„Áno, Gina,“ odvetila. „Nejako sa dostala na loď. V Anglicku bola nezvestná, nikto nevedel, že je tu. Viete, zistila, že jej manžel Guy…“

Zvyšok som nepočula, lebo v tej chvíli zavial od mora hrozný vietor, musela som cúvnuť. Z temnejúcej oblohy začali padať veľké kvapky dažďa.

„Skúšali ste privolať pomoc?“ zvolala som. „Prepáčte, kto ste?“

„Slečna Hartová. Nie, vstala som zavčasu, že sa prejdem po palube. Náhodou som na ňu natrafila a nikto nebol nablízku. Vtedy som začala kričať. Nevedela som, čo robiť.“

„Poznáte sa? Ste si blízke?“

„Kedysi sme boli. Ale teraz ma určite nenávidí. Viete, Guy, teda pán Trevelyan, a ja sme, no…“ začala som chápať situáciu. Guy podľa všetkého za manželkiným chrbtom mal pomer so slečnou Hartovou. Tak ako mňa Archie podvádzal so slečnou Neelovou. Odvrátila som sa od slečny Hartovej, maskovala som opovrhnutie.

„Gina, počúvajte,“ pomaly som sa blížila k nej. „Uisťujem vás, že zajtra sa vám všetko bude zdať iné. Sama som bola v rovnakej situácii, v istej chvíli som dokonca uvažovala, že… no, že vyvediem nejakú hlúposť. Ale neverili by ste, ako čas a odstup všetko zmenia. Samozrejme, máte pocit, že nič nemá zmysel, ale nie je to tak. Iste máte pre čo žiť. Určite máte priateľky, rodinu, obľúbenú tetu alebo starú mamu, zvieratko, ktoré vás zbožňuje.“ Spomenula som si na nežnú hlavu môjho milovaného psa Petra a na jeho úžasný smradľavý dych. „Váš život je vzácny. Možno si to teraz nemyslíte, ale je to tak, vaši blízki to tak určite cítia.“

Gina akoby sa chcela obrátiť a pozrieť na mňa, možno chcela preliezť zábradlie.

Ale vtedy som zozadu znova začula krik slečny Hartovej. Tentoraz znel hrdelne, takmer ako keď skuvíňa zviera.

„Gina! Nie! Prosím ťa, nerob to!“ skríkla a vrhla sa dopredu. „Nerob to po tom všetkom!“

„Slečna Hartová, nie!“ zasyčala som. „Prosím vás, odstúpte.“

Usilovala som sa zastaviť Ginu, upokojiť ju, ale zbehlo sa to rýchlo. Zdvihla ruky, chvíľu sa ani nepohla, potom sa začala mierne knísať, akoby sa poddávala sile vetra. A zrazu sa pohla ako tučná baletka, akoby chcela lietať, zdvihla ruky vysoko nad hlavu, potom ich spustila po bokoch. Vo chvíli, keď sa zdesená slečna Hartová pohla bližšie, v očiach zúfalstvo zvieraťa v bitúnku, Gina znova zdvihla ruky do vzduchu a ladne skočila z lode. Rozbehla som sa smerom k nej, no vedela som, že to nemá zmysel, bolo neskoro. Ale pohlo sa vo mne čosi – čosi, čo určite majú v sebe všetci ľudia, ktorí sa považujú za slušných a dobrých –, čo ma nútilo pokúsiť sa ju aspoň dočiahnuť. Inštinktívne som vystrela ruky, ale nemala som čo zachytiť, vystrela som ich do hmly, navôkol nič, iba dážď a vietor, šľahanie vody z rozbesneného mora a temnejúca obloha. Natiahla som krk, aby som pozrela ponad zábradlie, ale po Gine ani stopy. Možno ju stiahlo do brázdy za loďou.

„Musíme ju zachrániť,“ skríkla som, ale nedostala som odpoveď. Obrátila som sa a videla som, že slečna Hartová tam len stojí, akoby z nej vyprchal život. „Slečna Hartová, rýchlo, zavolajte pomoc. Vyhľadajte dôstojníka.“

„Áno, samozrejme, máte pravdu,“ pomaly sa prebrala z ohromenia. „Áno, za pokus to stojí.“

Keď sa zvrtla a rozbehla sa po palube, dúfala som, že zazriem Ginu vo vode za loďou. Kričala som jej meno, hoci som vedela, že v hukote vetra a mora môj slabý hlas zanikne. Bola som premočená na kosť, v očiach som mala len vodu, zmes dažďa a sĺz. Predstavovala som si to chúďa dievča, ako vo vode lapá vzduch a pľúca sa jej plnia slanou vodou. V pamäti sa mi vynorila spomienka, ako som pred rokmi bola plávať so synovcom Jackom v dámskej zátoke v Torquayi. Vybrala som sa do vody s chlapčekom na chrbte – ešte nebol dosť veľký, aby dlho plával sám – k pramici zakotvenej v zátoke. Ako som plávala, všimla som si, že more sa začína zvláštne vzdúvať a s Jackom na chrbte som začala hltať vodu. Cítila som, že klesám pod hladinu, a povedala som Jackovi, aby plával k pramici. Keď som upadala do bezvedomia, nevidela som záblesky svetla pred očami, ani som nepočula sláčikové nástroje či upokojujúcu klasickú hudbu. Len som mala pocit hroznej prázdnoty, čiernočiernej tmy. A potom som vedela len to, že ma hodili do člna – ktorý zachránil aj malého Jacka – a na brehu ma nejaký muž položil na piesok a začal zo mňa vytláčať vodu.

Nie, Gina nebude mať také šťastie, ale treba to aspoň skúsiť. Kde je tá žena? Prečo nezohnala pomoc? Vtedy som uvidela slečnu Hartovú, ako beží s mužom v elegantnej modrej uniforme, ktorý sa predstavil ako prvý dôstojník William McMaster.

„Sem, prosím vás,“ povedala som. „Pred chvíľou spadla žena z paluby. Mohli by ste zastaviť loď?“

Dôstojník sa nahol ponad kormu, odborným okom pozrel na hladinu. Keď sa obrátil k nám, výraz jeho tváre hovoril všetko.

„Áno, rozhodne ju zastavíme,“ uistil ma McMaster.

„Idem to okamžite oznámiť kapitánovi, ale obávam sa, že nemáme nádej. Zrejme ju stiahlo do hĺbky oceána. Žiaľ, v takejto vode by neprežil ani olympijský plavec.“

„Chápem,“ zamrmlala som, no naježila som sa, že to vidí tak čierno. „Ale musíme urobiť všetko, čo sa dá, aby sme si boli istí.“

„Samozrejme. A mohli by ste ísť dnu, prosím vás? V najbližších hodinách očakávame búrlivé počasie, dvere vedúce na palubu zamkneme.“

„A ak to chúďa dievča neprežilo,“ nadhodila som, „aké sú šance, že nájdeme jej telo? Mali by sme ju aspoň dôstojne pochovať.“

Slečna Hartová ticho vykríkla a sklonila hlavu, potláčala vzlyk.

„Urobíme, čo je v našich silách, aby sme ju našli. Ale obávam sa, že počasie a more pracujú proti nám. Už sa tu nemôžeme dlhšie zdržiavať. Nasledujte ma dnu, prosím vás.“

Kráčali sme za McMasterom ako dve trúchliace po pohrebe v daždivé popoludnie, so sklonenými hlavami, v skleslej nálade.

„Prv než zájdem za kapitánom, mohli by ste mi povedať, ako sa voláte?“ spýtal sa dôstojník a z vnútorného vrecka na saku vybral malý zápisník.

„Pani Agatha… Christie,“ povedala som trochu váhavo, krútila som si obrúčku na prste a premýšľala som, či budem do konca života nosiť Archieho meno.

Dôstojník zdvihol obočie. Možno čítal niektorú moju knihu – alebo sa v novinách dočítal o škandále v súvislosti s mojím zmiznutím pred rokom. Zbavím sa toho niekedy?

Keď si poznačil moje meno, pozrel na krásnu blondínku vedľa mňa. „Ja som slečna Helen Hartová.“ To meno mi znelo povedome.

„Ďakujem. Kapitán sa určite bude chcieť s vami neskôr rozprávať. A dám vám vedieť, keby sme niečo zazreli. Čokoľvek.“

„Ďakujem, pán dôstojník,“ povedala som. „Hrozné čosi… byť svedkom takejto udalosti. Musíte byť otrasená. Stála tam vaša priateľka dlho?“

„Nie som si istá,“ slečna Hartová si odhrnula z očí prameň vlasov. „Som celá premočená. Vy nie?“

„Áno,“ pozrela som, ako z nás na koberec steká voda a vytvára kaluž. „Čo keby sme sa prezliekli do suchých šiat a porozprávali sa v knižnici? V tomto čase tam určite nebude nikto.“

Dohodli sme sa, že sa stretneme o polhodinu, a vrátila som sa do kajuty.

Carlo a Rosalind ešte spali. Napustila som do umývadla horúcu vodu, umyla som sa. Vlasy som si vysušila uterákom a prekefovala, ale ešte vždy som vyzerala hrozne; musím si dať klobúk. Kým som sa obliekala, zo susednej kajuty pribehla Rosalind a chcela mi porozprávať, čo sa jej snívalo.

„Stratila som modrého macíka, nikde som ho nevedela nájsť. Bolo to hrozné.“

„Musela si byť veľmi nešťastná, srdiečko. Ale bol to len sen,“ pohladila som ju po vlasoch.

„Viem, chvalabohu. Bolo by hrozné, keby som ho naozaj stratila. Čo by bezo mňa robil?“ Zmĺkla a pozrela na mňa, akoby ma videla prvý raz. „Tebe sa čo sníva, mami? Si potom smutná?“

„Niekedy,“ spomenula som si na hrozné vidiny, ktoré ma v poslednom čase budili zo spánku a často vrcholili tým, že som sa strhla a posadila som sa na posteli zaliata studeným potom. „Ale vždy si poviem, že nesmiem byť hlúpa, veď je to len klam.“

„Sny sú smiešne, však?“

„Veru sú,“ odvetila som s úsmevom. „Aha, pozri, tu je Carlo.“

„Dobré ráno,“ pozdravila Carlo. „Zobudila som sa, lebo som cítila, že loď spomaľuje. Aj ty si to cítila? V skutočnosti…“

Rosalind prešla k zastriekanému okienku. „Loď určite zastala,“ oznámila. „Áno. Pozri, nehýbeme sa. A je hrozné počasie.“

Kľakla som si a pobozkala som Rosalind. „Miláčik, čo keby si sa šla pozrieť, či sa modrému macíkovi nič nestalo? O chvíľu prídem a oblečiem ťa.“

Keď som zatvorila spojovacie dvere, povedala som Carlo, čo sa ráno prihodilo.

„Hrozné,“ vzdychla. „Ale aj pre teba to musel byť desivý zážitok – stáť a pozorovať to. Naozaj si nechceš oddýchnuť? Vieš, čo ti hovorili doktori.“

„Nie, keby som si ľahla, pravdepodobne by som znova dostala morskú chorobu. Vstala som zavčasu, aby som sa nadýchala čerstvého vzduchu.“

Carlo sa zamyslela, potom vážne poznamenala: „Muselo ju k tomu dohnať zúfalstvo.“

„Zrejme.“

„A tá druhá žena, slečna Hartová, mala pomer s manželom tej úbohej dámy?“

„Áno.“

„Aký známy príbeh.“

„Veru,“ pozrela som na hodinky. „Vlastne sa mám teraz porozprávať so slečnou Hartovou.“

„Stretli sme sa s ním na palube? Teda, s manželom?

Čo si hovorila, ako sa volá?“

„Guy Trevelyan. Nie, nestretli, nezdá sa mi…“

„Možno bol medzi tými bujarými ľuďmi, ktorých sme včera videli v jedálni. Tými, čo robili taký hurhaj po večeri.“

Spomenula som si na predošlý večer. Keď vzduch preťal hurónsky, prenikavý smiech, spýtavo som pozrela na skupinku rozjarených mladých ľudí na opačnom konci jedálne prvej triedy. Prečo sa správali tak hlučne? Možno to bola len zatrpknutosť stredného veku alebo moja situácia – nech išlo o čokoľvek, takto som sa určite nesmiala už celé roky –, ale vrhla som cez miestnosť nespokojný pohľad a stretla som sa s pobavenými očami príťažlivého tmavovlasého muža sediaceho pri elegantnej blondínke, o ktorej som už vedela, že sa volá Helen Hartová.

Keď som otvorila dvere na knižnici, Helen Hartová stála pri policiach chrbtom ku mne.

„Musím povedať, majú tu biedny výber kníh. Niežeby som nejakú čítala, aj keby mali lepší výber. Vidíš ich?“

„Nie, obávam sa…“

„Ach, mrzí ma to, nepočula som vás prichádzať,“ povedala. „Rozprávala som sa s pánom Trevelyanom.“

Zo zeleného koženého kresla vstal vysoký ošľahaný muž. Keď kráčal ku mne, všimla som si, že šibalský úsmev v jeho očiach, ktorý som videla včera večer, sa vytratil; teraz pôsobil vážne, melancholicky.

„Guy, toto je pani Christie, o ktorej som ti hovorila,“ predstavila ma Helen. „Usilovala sa pomôcť s…“

„Som vám nesmierne vďačný za všetko, čo ste urobili dnes ráno, naozaj veľmi vďačný,“ povedal. „Hrozné čosi.“

„Mrzí ma, že som nedokázala urobiť viac,“ odvetila som pánu Trevelyanovi. „Rozprávali ste sa s pánom McMasterom?“

„Áno, pred chvíľou prišiel do mojej kajuty. Žiaľ, niet po nej ani stopy. Kapitán zostane na tomto miesto pár hodín, aby si bol istý, ale myslím, že skôr z úcty než z iného dôvodu.“ Jeho krásna tvár, taká očarujúca včera pri večeri, vyzerala teraz strhane, pod očami kruhy. „Chuderka Gina. Keby len…“

„Nemôžeš si to vyčítať, Guy,“ dohovárala mu Helen.

„Áno, viem, nesprávali sme sa ako svätí, ale Gina bola vždy trochu psychicky labilná, nie?“

„Ako to myslíte?“ spýtala som sa jemne.

„Prosím ťa, Helen, nezachádzajme do toho,“ vyhlásil Guy. „Viem len to, že tú chuderu sme dohnali k smrti.“ V tmavých očiach sa mu leskli slzy, zahryzol si do hánok, aby sa nerozplakal.

„Miláčik, dobre vieš, že to nie je celkom presné,“ Helen mu položila ruku na rameno, aby ho upokojila. Keď to urobila, všimla som si veľké, silné ruky. Krátke nechty nemala nalakované, okolo nechtových lôžok boli tmavé fľaky, vyzeralo to ako zažratá hlina.

Vtedy som si uvedomila, odkiaľ poznám jej meno. Videla som výstavu jej sôch – zvláštnych, primitívne pôsobiacich postáv, torzá, nahé trupy a podobné veci – v londýnskej galérii.

Spomínala som si, že jej videnie ma dosť vydesilo – určite to boli silné diela –, ale nedalo sa poprieť, že slečna Hartová je schopná preniknúť do najhlbších hlbín ľudskej psychiky. A spomínala som si, že som jej trochu závidela talent. Kedysi som aj ja hlúpo túžila stať sa sochárkou. Dokonca som chodila na hodiny výtvarnej výchovy, dlho mi trvalo, kým som si priznala, že som beznádejný prípad.

„Som veľká obdivovateľka vášho diela, slečna Hartová,“ usilovala som sa nadľahčiť atmosféru.

„Naozaj?“ Modré oči sa jej rozžiarili.

„Áno, začiatkom minulého roka som videla vašu výstavu v Pan Gallery. Nemôžem povedať, že som všetko pochopila, ale verím, že máte mimoriadnu schopnosť vystihnúť podstatu vecí.“

„Ach, aké milé, že to hovoríte. Nie je to úžasné, Guy?“ zvolala. „Poznám vaše meno, ale, žiaľ, nečítala som nijaký váš román. Čítanie nie je moja silná stránka. Vidím tvary, farby a podobné veci, ale akosi neznášam písané slovo. Zrejme sa vám zdám hrozne hlúpa.“

„Vôbec nie, slečna Hartová,“ uistila som ju. „V skutočnosti sa mi vždy uľaví, keď sa rozprávam s ľuďmi, ktorí nečítali moje knihy.“

„Verím. Čo keby ste sa k nám dnes pridali pri večeri?“ navrhla slečna Hartová. „Mimochodom, hovorte mi Helen.“

„Áno, samozrejme,“ súhlasil Trevelyan bezvýrazne. Helen naňho prísne pozrela. „Áno, prosím vás,“ povedal živšie, nadšenejšie. „Veľmi ma to mrzí, pani Christie, stále nemôžem uveriť, že Gina je mŕtva.“

„Chápem, náhla strata blízkeho je zlá, ale takáto smrť je čosi celkom iné. Určite netrpela,“ dodala som, hoci som tomu neverila. „Zrejme bolo za chvíľočku po všetkom.“

„Možno by sme za to mali byť vďační,“ poznamenal Trevelyan. „Ale jednoducho to nechápem. Posledné, na čo si spomínam, je to, že zmizla z nášho domu na Brook Street. Nenechala odkaz, nič. Myslel som si, že strávi večer so svojimi priateľkami z Mayfairu a na druhý deň sa vráti. Často to robila. Viete, naše manželstvo nebolo veľmi uhladené.“

„A hovoríte, že… teda, že bola dosť temperamentná?“

„To sú slabé slová,“ vyhlásila Helen.

„Prosím ťa, Helen, nevieš, pod akým tlakom bola Gina.“ Helen sklopila pohľad, keď ju napomenul, a nechala Trevelyana, aby pokračoval. „Áno, Gina mala skutočne psychické problémy. Niekedy vyzerala niekoľko týždňov normálna a potom, akoby bezdôvodne, prepadla hroznej mánii. Celé noci pretancovala, rozprávala alebo iba chodila po uliciach. Tvrdila, že má mimoriadnu tvorivú energiu. Raz mi povedala, že za jednu noc napísala knihu, ale keď som si pozrel jej zápisník, boli tam iba nezmyselné frázy a obscénnosti. A potom sa rovnako nečakane uložila do postele, plakala bez príčiny, vyhrážala sa, že si niečo urobí, že sa znesie zo sveta. Bolo hrozné, naozaj hrozné dívať sa na tie záchvaty.“

„A kedy zmizla vaša manželka, ak sa smiem spýtať?“

„Na Nový rok. V našom londýnskom dome sa konal veľký večierok. Dosť sa vypilo, všeličoho akoby bolo priveľa. Možno Gina na tom večierku niečo zazrela alebo mala podozrenie. Ani neviem ako, zrazu zmizla. Samozrejme, obrátil som sa na políciu a tá vydala oznámenie v novinách – vylepili plagáty, zorganizovali pátranie, robili všetko možné. A nič.“

„Nevedela o vás a slečne Hartovej?“

„Netuším. Helen chcela, aby som jej to povedal, ale nikdy sa mi nezdal vhodný čas. Gina bola buď v búrlivej extáze, alebo utlmená v hroznej depresii. Nikdy nič medzi tým.“

Helen Hartová vzdychla, z jej výrazu sa dali vyčítať desiatky nevyslovených viet, stovky potláčaných želaní.

„Nemá zmysel vzdychať, Helen,“ povedal Guy zvýšeným hlasom. „Čo som mal robiť? Oznámiť manželke, že mám s tebou pomer? Skutočne si chcela, aby som ju dohnal k smrti?“ Oči vytreštil v hneve, v hlase mu znela zúrivosť. Rázne prešiel cez knižnicu, otvoril dvere a obrátil sa. „To si chcela? Tak teda splnilo sa ti želanie. Dúfam, že si šťastná.“

Tresol dverami a nechal nás tam stáť, iba sme hľadeli na dômyselné vzory na tureckom koberci pod našimi nohami.

„Ako vidíte, pani Christie, Guy zostal v šoku,“ vyhlásila Helen. Na alabastrovej pokožke na krku jej naskočili červené fľaky.

„Žiaľ dolieha na ľudí rôzne,“ usilovala som sa zahladiť rozpaky, ktoré sme bezpochyby cítili obe.

„Ach, prosím vás, len ma neľutujte,“ zasyčala. „V skutočnosti som rada, že tá beštia je mŕtva.“

To vyhlásenie – nielen slová, ale aj spôsob, akým ich vyslovila – mi vyrazilo dych, ani som sa nezmohla na slovo.

„Viem, že to znie hrozne, ale naozaj som rada. Konečne zmizla z nášho života.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ KAPITOLA