Voda včera, dnes a zítra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Zbyněk Hrkal

Voda včera, dnes a zítra – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Zbyněk Hrkal, 2018

ISBN 978-80-204-4989-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5070-8 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5069-2 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5071-5 (Mobi)

Než se dáme na cestu…

Říká se, že tisíckrát opakovaná lež se stává pravdou. Všimli jste si ale, že to platí i naopak? Příliš často deklarované pravdivé tvrzení se pro člověka mění v cosi tak samozřejmého, že jeho smysl přestává brát vážně. Mnoho z nás proto přistupuje velmi laxním způsobem k rčení: „Voda je základ života.“ Vodu v civilizované části naší planety bereme jako něco zcela samozřejmého – otočím kohoutkem a ona teče. Je to obchodní komodita, zaplatím a dostanu ji.

Vodní zdroje stály u kořenů vzniku naší civilizace, jejich přítomnost rozhodovala nejen o rozvoji, ale často také o zániku starověkých i středověkých států. Protože vody máme, alespoň u nás, relativní dostatek, nedokážeme plně docenit její úlohu v historii vývoje lidské společnosti. Přiznám se, že i já jsem na tom byl podobně až do doby, kdy mě moje práce hydrogeologa zavedla do odlehlých koutů všech kontinentů. Přicházel jsem do styku jak s nesmírným bohatstvím, tak nezměrnou lidskou bídou. Na obou těchto ekonomických extrémech se podílela voda.

V mé předchozí knize „O lidech a vodě“ jsme putovali převážně po exotických zemích naší planety a jejich návštěvou jsem se snažil přesvědčit čtenáře, že hlavním důvodem nedostatku vody není její fyzická absence, ale chudoba, nevzdělanost a politická nestabilita. Když se podíváme na seznam států, které mají absolutní nedostatek obnovitelných vodních zdrojů, s překvapením zjistíme, že trpí různými problémy, jen ne tím, že by se jim nedostávalo vody. Naopak, jejich spotřeba několikanásobně převyšuje naši, někdy s ní doslova plýtvají. Jedná se totiž o státy bohaté, jako je Kuvajt, Spojené arabské emiráty, nebo Singapur, které používají nejrůznější moderní vodohospodářské technologie managementu, čištění, recyklace a odsolování.

Na druhé straně jsou státy, které mají k dispozici přírodních zdrojů vody dostatek, ale jsou v politickém a hospodářském rozvratu. Z tohoto důvodu vysílají do světa statisíce tzv. ekologických, žíznících uprchlíků, pocházejících především z gigantických městských aglomerací. Základním vodohospodářským problémem současnosti tedy není nedostatek vody ve fyzickém slova smyslu, ale chudoba a nevzdělanost vedoucí k neschopnosti vodu využívat.

Kniha, kterou máte právě v ruce, bude opět tak trochu cestopisem. Tentokrát ale budeme putovat nejen v prostoru, ale i v čase. Zavedu vás do dob dávno minulých, abych vám ukázal, jak voda formovala lidské dějiny. Nebude to samoúčelné putování, uvidíte totiž, že vlastnosti člověka, jeho přednosti ani nectnosti, se nemění. Naši předci se chovali stejně před sto lety jako před třemi tisíciletími. Všechny problémy, o kterých nyní mluvíme a které považujeme za fatální, protože dnes těžko hledáme jejich řešení, už tu několikrát byly. Stačí se podívat do minulosti a najít poučení. Průvodcem na těchto cestách nám bude voda.

Budu se snažit, aby následující čtení bylo pokud možno optimistické. To vám slibuji s vědomím, že jako autor populární literatury si podřezávám větev, na které sedím.

O úspěšnosti spisovatele v dnešní době totiž rozhoduje jediné kritérium – počet prodaných výtisků. Problém spočívá v tom, že jak dokládá můj oblíbený autor Matt Ridley v knize „Racionální optimista“, lidé milují posly špatných zpráv. Knihy o katastrofách jdou na dračku. A i když v nich budete psát naprosté nesmysly, máte jistotu, že vám budou tolerovány. Běda ale, když vaše práce bude tvrdit opak, třeba že se budeme mít lépe. Stanete se terčem ostré kritiky, budete muset zdůvodňovat každé číslo, které zveřejníte.

Své by mohl vyprávět Bjørn Lomborg, když vydal slavného „Skeptického ekologa“. Na jeho hlavu se hned po vydání snesla obrovská kritika, musel obhajovat každý detail, každé uvedené číslo, čelil dokonce několika soudním žalobám. Dlužno říci, že v této nepřátelské palbě obstál.

Naopak takový Paul Ehrlich, jedna z vůdčích osobností světového ekologického hnutí, se proslavil bestsellery jako „Populační bomba“ nebo „Dominantní živočich“. V knihách, kterých se ve světě prodaly desítky milionů, předpovídal zánik civilizace, hladomory, globální epidemie a další katastrofy. Žádná z jeho předpovědí se nenaplnila, jeho argumenty se ukázaly jako nesmyslné. Nikdo ale od něho omluvu nepožadoval a on také žádné pokání neučinil. Ostatně není sám. Téměř všichni věrozvěstové temna se ve svých vizích mýlili, pohroma, pokud se vůbec objevila, přišla ze zcela jiné strany, než předvídali. Ale na jejich místo přicházejí další a další pesimisté.

Jen si vezměte, čím jsme se strašili v posledních šedesáti letech, v období nebývalé prosperity téměř celé planety – hladomorem, přelidněním, vyčerpáním zdrojů surovin, kolapsem životního prostředí, likvidací vodních zdrojů, globálním ochlazováním (ano, to byl hit sedmdesátých let 20. století!). Žádná z těchto vizí se nenaplnila. Indie, která v šedesátých letech minulého století stála skutečně před hrozbou nedostatku základních potravin, má dnes podstatně víc obyvatel, než měla před padesáti lety, a základní obiloviny vyváží. Žádná energetická ani nerostná surovina nedošla, u většiny naopak ceny klesají.

Věštci fatálních pohrom se poučili z jedné chyby. Dříve byly jejich prognózy krátkodobé. Domnívali se, že dopad na jejich posluchače a čtenáře bude intenzivnější, když se dozví o neštěstí, které je postihne ještě za jejich života. Světová elita ekologických katastrofistů sdružených v tzv. Římském klubu prorokovala v sedmdesátých letech minulého století, že ropa na planetě dojde v roce 1992. Tradičně se zmýlili. Tato energetická surovina nedošla ani o čtvrt století později a dnes jí máme paradoxně více než tehdy. Proto titíž lidé přišli s novou taktikou, vytáhli ze své dílny jiného strašáka, který na nás ale udeří v modelové ničivé síle až v roce 2100, tedy v době, kdy to nikdo z nás již neprověří. Módním hitem se stalo globální oteplování. Zkrátka a dobře, nemáme-li problém, musíme si ho vymyslet.

Nejenom v Čechách, ale v celé Evropě se přitom máme stále lépe a lépe, životní úroveň roste, v důsledku kvalitnější lékařské péče průměrný věk populace stoupá, pravděpodobnost, že zemřete násilnou smrtí, se limitně blíží nule, stav životního prostředí je ve všech aspektech lepší, již sedmdesát let jsme nezažili válečný konflikt. Ačkoliv se vám to nebude zdát možné, statistiky jednoznačně hovoří o tom, že podobné optimistické závěry platí (s výjimkou několika zdevastovaných zemí, které jsou denně zmiňovány v titulcích novin) pro většinu států. Tyto dobré zprávy se týkají i zemí rozvojových, s výjimkou převážné části Afriky na všech kontinentech. Srovnáme-li ekonomický růst, kvalitu životního prostředí nebo průměrný věk dožití před sto lety a dnes, zjistíme, že většina lidí na planetě se má lépe než v minulosti. Ano, stále ještě ne tak jako my v Evropě, ale životní standard v mnoha rozvojových zemí rychle roste.

Přesto si většina z nás myslí pravý opak. Od rána do večera jsme totiž systematicky pod vlivem negativních zpráv. Vraždy, válečné konflikty, přírodní katastrofy jsou denní náplní médií. Kromě toho si čas od času vymyslíme nějakou virtuální globální hrozbu, kterou se deptáme několik let. Zhruba po desetiletí pak tento nesmysl náhle zmizí, aby ho vystřídala zcela nová hloupost.

Nezapomenu na přímý vstup do jedné rozhlasové diskuze, ve které jsem se snažil uvést na pravou míru jednu z oblíbených novinářských otázek: „Kdy vypuknou války o vodu.“ Snažil jsem se vysvětlit, že válka o vodu je mýtus, lépe řečeno boj o vodu může být jen záminkou, která zastírá zcela jiný důvod konfliktu. Každý vodohospodářský problém je technicky řešitelný. Kdyby si znesvářené strany spočítaly náklady na válečný konflikt a kolik by je stálo technické řešení problému s vodou, nikdy by nevystřelily. A pokud se tedy navzájem vraždí, pak to není kvůli vodě. Vody máme totiž na planetě dostatek. A tato poslední věta jednu posluchačku přímo rozlítila, telefonovala paní redaktorce a sdělovala jí, že takové optimistické povídání je strašné poslouchat. Zaujala mě kombinace slov „strašné“ a „optimistické“. Výraz strašný většinou používáme v kombinaci s negativním sdělením, tady ale posluchačka byla znechucena tím, že se jí nedostalo utvrzení pesimistického zmaru.

Vím, že tato dáma zřejmě nebude mou čtenářkou. Aniž bych se cíleně snažil vyjít vstříc jejímu vkusu, přeci i já jsem do textu zařadil něco katastrof. Milovníky ukrutností potěším například slavnou destrukcí přehrady Vajont, která měla za následek dva tisíce obětí, nebo výbuchem stratovulkánu Toba.

Na cestách po blízkých i exotických zemích zjistíte tak trochu překvapivý poznatek – dnešní politici mají tendence chovat se stejně jako starověcí despotové i středověcí králové. Ale nejen oni. My všichni jsme stále stejní, ve své podstatě jsme se vůbec nezměnili, máme stejné přednosti, ale bohužel i identické nectnosti jako naši předci. Kniha o historii vztahu člověka k vodě vás proto možná přivede k zamyšlení nad sebou samými.

Pokud jsem vás neodradil úvodem, přijměte nyní mé pozvání k putování po naší Zemi v prostoru a čase. Tradičně to nebude povídání objektivní, protože vám budu předkládat své vlastní názory na svět, které možná mohou vyvolat nesouhlas některých čtenářů. S tím vědomím jsem však následující stránky psal.

Počátky lidské historie

KDYŽ JEŠTĚ PO ZEMI BĚHALA JEN ZVÍŘATA…

Člověk je na planetě velmi krátkou dobu. Když se v afrických stepích objevili naši prapředci, museli se rychle naučit nejrůznější dovednosti, které jim umožnily přežít. Inspiraci často nacházeli u zvířat. V přírodě totiž najdeme mnoho příkladů, které dokládají jejich skvělý „vodohospodářský“ instinkt. Některé živočišné druhy jsou schopné najít vodu ve vyprahlých pustinách, jiné s ní dokáží neuvěřitelně šetřit, další umí stavět důmyslné stavby na zadržování vody.

Známým velmistrem v aktivitě, kterou lidský vodohospodář nazývá „krizový management vodních zdrojů“, je velbloud. V závislosti na typu stravy, kterou má k dispozici, je schopen přežít až 45 dní bez pití, v krajní variantě, když nemá ani nic k jídlu, vydrží při životě až dva týdny. Za takových podmínek by zemřel nejen člověk, ale prakticky všichni ostatní živočichové.

Velbloud je na život v nedostatku vody geniálně vybaven. Příslovečnou zásobárnu energie (ne tedy vody) představuje hrb, případně i hrby dva. Ty obsahují až 40 kilogramů tuku, což odpovídá energetické hodnotě 400 000 kilokalorií. Toto množství by mohlo pokrýt doporučovanou dávku energie pro člověka na 100 až 150 dní. Velbloud se však dokáže se stresem, vyvolaným nedostatkem vody, vyrovnat i díky dalším specifickým vlastnostem.

Toto zvíře se například téměř nepotí. A pokud ano, tak teprve když mu teplota těla stoupne nad 40 °C. K tomu ale dojde jen výjimečně, protože hustá srst je dokonalou tepelnou izolací, připomínající hmotu používanou na zateplení fasád nových domů. Tělo velblouda je uzavřenou jednotkou, výborně tepelně oddělenou od okolí. Velbloud se na vás proto v horku „neusměje“, snaží se jen minimálně otvírat tlamu, protože do plic by se mu dostával žhavý pouštní vzduch. Zatímco pes se nadechne za minutu i třistakrát, velbloud jen šestnáctkrát – váží si každé kapky vody.

Vodní pára, kterou obsahuje jeho dech, se vstřebává v nozdrách. Ledviny má upravené tak, že voda z moči se do nich znovu vrací a z močového měchýře vychází již jen hustá sirupovitá kapalina. Vody je téměř zbaven i trus, a to tak dokonale, že Tuarégové ho používají jako palivo. A pokud se někdy na poušti ztratíte, věřte svému velbloudovi – má tak skvělý čich, že dokáže najít vodu až na vzdálenost sedmnácti kilometrů. Ale pozor, když ji pak najde, snažte se být u zdroje první – váš zachránce dokáže za čtvrt hodiny vypít až 150 litrů!

S nedostatkem vody se vyrovnává každé zvíře po svém. Sloní tlupy na svém putování savanou kočují od jednoho vodního toku k druhému. Než ale dorazí k řece, vůdčí samice je schopna najít vhodné místo, kde vyhrabe mělkou jímku, odhalující hladinu podzemní vody – vytváří tak cosi, co bychom mohli nazvat studnou.

Na svém putování po jedné z nejsušších oblastí planety, Namibii, jsem se setkal i se stepními slony. Jedná se poddruh slona afrického, od kterého se liší nevelkým vzrůstem a především výrazně menšími nároky na vodu. Běžný slon potřebuje každý den vypít okolo 160 litrů vody. Stepní slon má podobné nároky, ale takový objem mu stačí jen jednou za tři dny. Stádo je vždy vedené nejzkušenější samicí, která rozhoduje, kam skupina zamíří, kdy se zastaví na odpočinek, kdy a kde bude jíst, zodpovědnost má tedy i za obstarání vody.

Vyschlé řečiště řeky Aba-Huab bylo podle místních obyvatel oblíbeným místem, kam večer stepní sloni pravidelně mířili. Zřejmě se k nim donesly poznatky z mých univerzitních přednášek. Svým žákům dokládám, že i když řeka vypadá jako vyschlá, právě zde je největší pravděpodobnost, že případná studna najde hladinu podzemní vody.

Platilo to i pro řeku Aba-Huab. Utábořil jsem se poblíž vrtu, který měl na místní poměry poměrně slušnou vydatnost. Večer se skupina slonů skutečně objevila. Byl jsem zvědavý, jak budou slonice hrabat jímku na podzemní vodu. Jejich chování mě ale skutečně překvapilo. Sloni totiž rychlým krokem prošli korytem, bez povšimnutí minuli mou terénní toyotu a zcela neomylně zamířili… k vrtu. Zde se vychovaně seřadili do fronty. Vedoucí samice chobotem odtrhla napojenou hadici a začala pít. Bylo vidět, že to nedělá poprvé.

Závěr, který jsem si z této historky odnesl, byla překvapivá schopnost adaptability zvířat na změněné podmínky. Slonice projevila vlastnost, která je u lidského druhu typická především pro muže, vlastnost, která je ale hnacím motorem civilizace – lenost. Proč by se hrabala v suché hlíně s nejistým výsledkem, když z té trubky po odstranění hadice teče čistá chladná voda. Smutný na tomto příběhu je pouze fakt, že stádo mělo takovou spotřebu vody, že onen večer jsem lezl do spacáku špinavý.

Jiné živočišné druhy se ale naopak usadily v prostředí, kde vody dostatek měly. Začaly vodní živel využívat ke svému prospěchu, a to takovým způsobem, že jsou dnes schopny změnit tok řek a charakter krajiny. Někdy dokonce tak intenzivně, že své plány kříží s vůlí člověka.

Ještě před pár desítkami let byl bobr evropský v České republice na hraně vyhynutí. Jeho ochrana však začala přinášet ovoce a bobří hráze vysoké až 2,5 metru a široké při základu i 3 metry se dnes objevují stále častěji především na jižní Moravě. Bobří populace se počítají na stovky. Jenže svou stavební činností tato roztomilá zvířátka začala nemilosrdně likvidovat i chráněné dřeviny v Lednicko-valtickém areálu a ničit protipovodňové technické stavby. Bobra prostě nenaučíte dnešní legislativu.

Roční škody v Jihomoravském kraji mezi lety 2004 a 2009 stouply ze šesti set tisíc na pět milionů korun. Objevilo se nečekané dilema – nemůžeme na jednom místě chránit strom a současně bobra, jedno je nutno obětovat. Lednicko-valtický areál je krajinný celek o rozloze 283 km2 při hranici s Rakouskem, který je zapsán do Seznamu světového kulturního dědictví UNESCO. Patří do něj i bobr, když nám staleté dřeviny před očima ničí? Zvíře, které nenávidí rybáři, vodohospodáři i lesníci, ale nikdo nesmí odstřelit…

Jednotlivým druhům živočišné říše trvalo miliony let, než se přizpůsobily množství vody, které jim pro jejich život příroda připravila. Člověk je však specifický exemplář, který se klasické Darwinově evoluční teorii do značné míry vymyká. Aby přežil, musel se přizpůsobit mnohem rychleji. Jeho počet totiž roste takovým tempem, že hovoříme o populační explozi. Vždyť ještě před pár desítkami tisíc let po Zemi pobíhaly tlupy čítající pouze několik stovek lidí. Když před 74 000 let explodoval na Sumatře supervulkán Toba, lidskou populaci téměř vyhubil. Předpokládá se, že tuto katastrofu nepřežilo na Zemi více než tisíc našich předků! Nedělejme si iluze – kdyby některý z dřímajících supervulkánů znovu ožil, dopadli bychom v dnešním 21. století velmi podobně… nic by nás nezachránilo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Než se dáme na cestu…

Počátky lidské historie

Když ještě po Zemi běhala jen zvířata…

Starověká řešení

Přichází novověk

Voda pro krásu

Voda jako dopravní cesta

Strategická surovina a vojenský nástroj

Voda života i smrti

Voda jako energetický zdroj