Ava Dellaira

IN SEARCH OF US

Copyright © 2018 by Ava Dellaira

Published by arrangement with Farrar,

Straus and Giroux.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Adriana Sýkorčinová

Jacket design by Elizabeth H. Clark

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6185-3

Môjmu manželovi Dougovi Hallovi

Prológ

ANGIE

Každý žijúci človek má vraj dnes

za sebou asi tridsať duchov,

lebo v tomto pomere

mŕtvi prevyšujú živých.

Arthur C. Clarke. 2001: Vesmírna odysea.

Živí začínajú dobiehať mŕtvych. Keď v roku 1968 Arthur C. Clarke písal svoju knihu, mŕtvi nás prevyšovali v pomere tridsať na jedného živého. Ľudské bytosti sa však rozmnožujú tak rýchlo, že dnes na každého z nás pripadá už iba pätnásť duchov. Angie ovláda fakty: na zemi žije vyše sedem miliárd ľudí a doposiaľ ich tu žilo asi stosedem miliárd.

Aj Angin otec patrí medzi mŕtvych, prinajmenšom tomu až doteraz verila. Často si ho predstavovala ako náčelníka malej skupiny svojich pätnástich duchov. V jej myšlienkach vyzeral rovnako ako na fotografii s mamou. Má na nej asi toľko rokov ako Angie, sedemnásť. Na tvári široký úsmev, tmavá pleť a biele zuby, dlhé, svalnaté údy. Bejzbalovú čiapku na hlave má otočenú šiltom vzad podľa módy 90. rokov. Na fotke stojí s jej mamou Marilyn na promenáde pri oceáne. Mama má na bikinách oblečené šortky s náprsenkou, v ušiach sa jej trbliecu kruhové náušnice, bledú pleť rámujú dlhé zlatisté vlasy. S hlavou zaklonenou od smiechu sa oňho úplne prirodzene opiera, on ju objíma okolo pliec.

V diaľke na horizonte sa šíry oceán dotýka jasnomodrej oblohy.

Tú fotku Angie objavila pred rokom, keď sa chystala na oslavu šestnástych narodenín Sama Stona. Mama bola v práci a ona v jej zásuvkách hľadala rúž. Prehrabávala sa čoraz hlbšie, až za maminou spodnou bielizňou narazila na drevenú škatuľku. Ležala v nej zalepená hrubá hnedá obálka a pod ňou fotografia.

Angie dlho upierala pohľad na usmiateho čierneho chlapca a on na ňu. Videla ho prvýkrát v živote, ale okamžite pochopila, že je to jej otec. Na zlomok sekundy zauvažovala, kto je to dievča vedľa neho. Potom sa lepšie prizrela a spoznala svoju mamu. Vyzerala taká bezstarostná. Mladá. Plná možností. Šťastná.

Angie pichlo pri srdci. Najradšej by toho chlapca vytiahla z fotky von. Aby dorástol na dospelého muža a bol jej otcom. Aby mamu opäť rozosmial ako vtedy.

Predstavila si, aké by bolo, byť tam s rodičmi – pokožka rozhorúčená od slnka, v nose vôňa oceánu. Na pláži ešte nikdy nebola, ale v tej chvíli počula ich veselý smiech a v pozadí jemný šplechot vĺn.

Na Angie čaká posledný rok na strednej a potom ozajstný život. Netuší, čo bude robiť, kde je jej miesto, ani ako zužitkuje všetko, čoho sa jej matka pre ňu vzdala. A keď jej hruď zovrie neznáma a neurčitá úzkosť, myslí na sedem miliárd ľudí na zemi a na to, že ich počet neustále narastá. Obrovské čísla Angie upokoja – pocíti jemné omámenie ako po silnom záchvate smiechu alebo po prebdenej noci. Nie je ani taká dôležitá ako kvapka v oceáne. Čo teda záleží na tom, ako si jedno dievča – Angela Millerová – poradí so svojím životom?

Považuje sa za priemernú, ničím nezaujímavú. Má rada históriu a prírodné vedy (najmä biológiu), beh, grilovaný syrový sendvič s pripálenými okrajmi, futbal, kávu so sójovou smotanou, vinylové platne, burácanie hiphopovej hudby v slúchadlách. Na nevyhnutné pohovory prichádza s podobnými zoznamami. Nacvičila si pomocou nich aspoň akú-takú definíciu „samej seba“, aj keď netuší, kým vlastne je. Emócie vo svojom vnútri sa naučila potláčať. Ale dnes, dnes sa všetko zmení.

Dnes má Angie v rukách fotografiu svojich rodičov, z volkmenu z bazára za 2,99 dolára jej znie I Get Lonely od Janet Jackson. Pesnička je nahratá na kazete s vyblednutým modrým venovaním: SLEČNE MARI MACK S LÁSKOU JAMES. Je skoré ráno, ale slnko už páli, Angie sa pred bodavými lúčmi uchýli do tieňa na verande. Horúcim vzduchom poletujú chumáčiky bavlny, hromadia sa v odtokových žliabkoch popri ceste ako letný sneh. Pred sebou má položený vak, do ktorého si zbalila tričká, ponožky, spodnú bielizeň a dvoje starostlivo zložených obľúbených šiat. Je v ňom aj obálka z maminej zásuvky a kontakty z telefónneho zoznamu na všetkých Justinov Bellov vo veku od 24 do 35 rokov, aj tých bez určenia veku, ktorí žijú v obvode Los Angeles. Marilyn pred hodinou odišla do práce. Keď sa vráti, dcéra už bude preč.

Angie v tomto dome býva odvtedy, čo ju v piatom ročníku Marilyn vzala zo školy so slovami, že má pre ňu prekvapenie.

„Aké prekvapenie?“ vyzvedala Angie, keď Marilyn nevytiahla žiaden zo zvyčajných darčekov – tyčinku Milky Way, gumové medvedíky, knižku ani nové farbičky.

„Len vydrž,“ odvetila mama. „Najlepšie zo všetkých.“

Chvíľu sa viezli po diaľnici I-40 a potom zišli do centra Albuquerque, kam chodili, len keď chcela Angie ísť do prírodovedného múzea. Žeby tam išli aj teraz? Nie, mama sa ďalej prepletala ulicami lemovanými vysokými topoľmi a domami obrastenými brečtanom. A keď prišli na okraj štvrte, kde stáli prízemné domčeky z hladkej hliny s udržiavanými dvorčekmi, mama zaparkovala pred domom s modrou strechou.

Angie sa k nej obrátila. „No poď!“ volala ju Marilyn s detským vzrušením.

Pobrala sa za mamou, ktorá si cestou k vchodu pohadzovala v ruke kľúčenku. Čí je to dom?

Marilyn odomkla a pozrela na Angie. „Nech sa páči. Je náš!“

Angie mala iba desať rokov, ale pochopila, že matka jej dáva to, čo sama nikdy nemala – dom, v ktorom dospeje. Spolu ho vymaľovali: obývačku na modro, kuchyňu na žlto, Anginu izbu farbou morskej zelene.

Angie si ihneď obľúbila hrubé múry, ktoré sa v lete nenahrievali, oblúkovité priechody medzi izbami, ošúchanú pohovku s kašmírovým vzorom, na ktorej s Marilyn cez víkendy pozerali romantické komédie a jedli pukance posypané parmezánom alebo nanuky s príchuťou bylinkovej sódy.

Ako dieťa Angie verila, že má mamu, ktorú jej ostatné deti môžu závidieť. Pripravovala jej do školy úžasné obedy – sendviče nakrájané na úhľadné trojuholníčky – a na dobročinné predaje piekla tie najlepšie brownies. Keď sa Angie ráno nechcelo vstávať, pustila nahlas Dancing in the Street a spoločne sa v pyžamách so smiechom vykrúcali po dome. Na nový rok a Halloween, aj na všetky ostatné sviatky, mama dom vždy vyzdobila. Štvrtého júla napiekla mafiny s červeno-bielo-modrou polevou a párky do hotdogov v ten deň opiekla na panvici. Nakúpila prskavky a po zotmení spolu vyšli do záhrady a písali nimi do vzduchu svoje mená. Keď bola Angie malá, nepripadalo jej čudné, že sú s mamou samy. Že nejdú k nikomu na barbecue, ani že keď ju mama privezie na návštevu ku kamarátke, nezostane porozprávať sa s inými matkami. Že na rodičovských večierkoch na Montezumovej základnej je zďaleka najmladšou mamičkou, a hoci si Angie všimla, že niektorí oteckovia sa k nej správajú milo, Marilyn sa vždy otočí a odíde hľadať dcéru. Keď mama napokon definitívne zatvorila dvere za Mannym – prvým (a posledným) mužom, ktorý k nim prišiel na večeru, Angie sa s tým zmierila.

Marilyn Angie už od útleho detstva opakovala, že je jej princezničkou, svetlom jej očí, dôvodom, prečo žije. Jej krásnym anjelikom. Ale niekedy, keď si myslela, že Angie je ponorená do čítania alebo pozerania televízora, Angie ju videla, ako stojí pri okne, díva sa von a po lícach jej stekajú slzy.

Spoza rohu vyjde Samov džíp a zastane na ulici. Angie vypne volkmen a zloží si slúchadlá. Pri predstave mamy, ktorá sa vráti do prázdneho domu, sa takmer otočí a vráti dnu. Ale neurobí to. Zdvihne vak a pohne sa k autu.

Sam je vysoký, má na sebe pokrčené biele tričko, na úzkych bokoch mu visia tepláky po kolená. Na očiach letecké zrkadlovky, vlasy strapaté ako vždy.

„Ahoj,“ povie Angie. Bola by radšej, keby mu videla do očí.

Sam sotva badateľne kývne hlavou, vezme jej tašku a hodí ju na zadné sedadlo. V aute slabo cítiť marihuanu a povaľuje sa v ňom niekoľkotýždňová zásoba obalov z placiek burrito. Keď naštartuje, Mabel – ako svoj cherokee z 90. rokov láskyplne volá – naskočí s nešťastným zavzdychaním.

Cestou dolu ulicou od Anginho domu Sam mlčí, iba zosilní hudbu. Angie sa obzrie za domom miznúcim v diaľke, potom sklopí pohľad na dievča na fotografii s jej otcom. To dievča isto jazdilo nočnými ulicami v aute, z ktorého cez spustené okienka dunela hudba, a vdychovalo vôňu oceánu. Isto spoznalo pocit slobody, ktorý so sebou prináša do pľúc sa valiaci vzduch a vedomie, že sa začína život, nový život. To dievča nepochybne verilo, že keď je človek zamilovaný, celý svet má na dosah ruky. Aspoň tak si to Angie predstavuje.

MARILYN

Pred 18 rokmi

Dnes má Marilyn sedemnásť. Díva sa oknom von z auta, ale vidí v ňom iba odraz vlastných očí, nevníma muža v oblečení s nápisom ZLATO ZA HOTOVOSŤ, ktorý stojí na rohu ulice, ani ženu, ktorá po chodníku tisne nákupný vozík plný fliaš. Minú benzínku Arco s partiou chlapcov v dozadu otočených šiltovkách, ktorí si nesú cigary a plechovky sódy. Stehná sa jej lepia k sedadlu, cíti, ako sa jej pozdĺž línie vlasov tvoria kvapôčky potu. Los Angeles zasiahla vlna horúčav ako vždy koncom leta. Vonku je určite aspoň 37 stupňov, a v škatuľami naloženom buicku z 80. rokov nefunguje klimatizácia.

„Nebude to nadlho,“ vykladá jej mama Sylvie. „Iba kým sa nám znovu nepošťastí, veď vieš. O pár týždňov sa máš prísť ukázať do L. A. Talent.“

Marilyn prikývne, ani sa k matke neobráti.

Na poslednom konkurze (mala hrať jedno z detí štvorčlennej rodiny, ktorá kupuje televízor) prepadla na celej čiare. Dobre si uvedomovala, čo je v stávke, dopoludnie v čakárni s ostatnými dievčatami presedela so stiahnutým žalúdkom. Pokúšala sa čítať – Biely album od Joan Didionovej, ale nedostala sa ani za prvý odsek. Nedokázala sa sústrediť, stále dookola čítala prvú vetu: Rozprávame si príbehy, aby sme prežili. Keď sa postavila pred kameru, ledva sa dokázala nadýchnuť.

Keď po ňu prišla matka, Marilyn sa jej ani slovom nezmienila o panickom strachu a závrate, ani o tom, ako asistentka kastingu, ktorá jej priniesla pohár vody, zagúľala očami smerom k režisérovi na druhom konci miestnosti. Strpela aj Sylvin pohľad naplnený hlbokým sklamaním, keď ich o týždeň neskôr pri nízkokalorickej večeri z mrazničky vyrušil telefonát s oznamom, že Marilyn opäť raz neuspela. Keď Sylvie zložila, zadívala sa cez okno na bazén a plastové ležadlá. Marilyn zatiaľ s nevábnym kúskom brokolice na vidličke krúžila po tanieri.

Po dlhej chvíli ticha si Sylvie naliala tretí pohár bieleho vína a obrátila sa k Marilyn. „Je to tu samá púšť. Presťahujeme sa k Hollywoodu, bližšie k centru diania,“ zahlásila akosi príliš zvesela. „Čo ty vieš, možno tam v samoobsluhe narazíš na režiséra kastingu.“ Nie, ani náhodou nešlo o útek z bytu, za ktorý už mesiace nezaplatili nájomné.

Marilyn je jasné, že matka by jej pokojne dovolila vyfotiť sa hoc aj s vystrčeným zadkom (ako to dievča v reklame na džínsy na bilbordoch popri diaľnici), ak by si za to mohli dovoliť krásny nový dom v kopcoch nad mestom, kam podľa nej patria. Pokiaľ ide o Sylvie, myslí si, že nový život majú na dosah, dvere do lepšej budúcnosti sú vzdialené iba na pár krokov.

Keď bola Marilyn malá, Sylviným snom o krajšej budúcnosti azda verila, no už sa vzdala nádeje, že matkine predstavy sa stanú skutočnosťou. Upína sa k myšlienke, že o rok bude mať osemnásť, odíde na vysokú a začne žiť svoj vlastný život. Budúcnosť vidí ako svetlo na konci tunela. Nespúšťa z neho oči, smeruje k nemu všetko svoje úsilie, ani na chvíľu naň neprestáva myslieť.

Ktosi netrpezlivo zatrúbi, keď Sylvie spomalí dopravu príliš váhavým odbočením vľavo na Washingtonov bulvár. Marilyn kĺže pohľadom po slnkom vyprahnutých uliciach, aróma mäsových tacos z pouličného stánku sa mieša so slabou vôňou oceána. Po plote sa ťahá žiarivá bugenvilea.

Sylvie klaksón ignoruje a ďalej si to v buicku šinie na South Gramercy Place. Marilyn si matne spomína na ulicu s ošarpanými bytovými domami. NÍZKY DEPOZIT, hlási transparent na stene. Všimne si červený kvetináč v okne, kúsky bielizne vlniace sa na šnúre ako vlajočky, pofajčievajúceho muža opretého o stenu.

„Marilyn, pozri. Vidno odtiaľto nápis.“ Auto chvíľu kľučkuje prostriedkom cesty, lebo Sylvie sa vykláňa a ukazuje na biele písmená H-O-L-L-Y-W-O-O-D, ktoré sa cez opar smogu, neodmysliteľný sprievodný jav letných horúčav, týčia na kopci v diaľke.

„Hm.“ Marilyn všemožne potláča hrôzu, ktorá sa jej zmocňuje tým silnejšie, čím ďalej postupujú ulicou, až kým nezastanú pred číslom 1814. V dome sú dva byty, jeden na prízemí, druhý na poschodí. Ružová omietka opadá zo stien a dvor pred domom je zanedbaný, no pomarančovníky na ňom akýmsi zázrakom prežili.

Z bytu na prízemí sa z rádia nesie hlas Lauryn Hill How you gonna win… Sylvie vytiahne spod rohožky kľúč. Jej odfarbené blond vlny stratili v horúčave formu a lepia sa jej k bledým lícam. Keď vstúpia, zmes známych pachov – cigary, osviežovač vzduchu a opekané mäso – prenesie Marilyn späť v čase.

V izbe je neporiadok – gauč je jedným koncom odstrčený od steny, pri ňom nakrivo prirazený stolík s fľašou karameliek. Na plyšovom koberci poskakujú svetielka lúčov neskorého popoludňajšieho slnka, čo preniká dnu cez zamrežované okná.

Obe chvíľu nehybne civejú pred seba.

„No čo, mohlo to byť aj horšie,“ prinúti sa Sylvie k veselosti. Marilyn príde ľúto, že zo seba nevydala viac. Že nezískala ešte aspoň jednu úlohu v reklame, ešte aspoň jeden úspech, vďaka ktorému by sa sem nemuseli vrátiť.

V izbičke, ktorá bola kedysi – a znovu bude – jej, Marilyn otvorí okná. Dnu sa vovalí horúci vzduch. Horúčava nepoľavuje ani po piatej popoludní. Z okna dovidí na rad vysokých, štíhlych paliem s pohojdávajúcimi sa vrcholkami. Pripadajú jej ako osamotení vojaci, poslední, ktorí ešte nepadli na bojisku tohto mesta. Palec a ukazovák oboch rúk vystrie do tvaru písmená L a pred očami ich spojí do tvaru obdĺžnika – vytvorí si rám fotografie. Žmurknutím – pomyselným stlačením spúšte fotoaparátu – si ten obraz odfotí do pamäti.

„Si taká krásna.“ Sylvin hlas ju vytrhne zo zamyslenia. Obráti sa k matke, ktorá sa na ňu díva od dverí. V rádiu na prízemí sa ozve reklama. Dopraj si dvojnásobné potešenie, dvojnásobný pôžitok, nabáda ju hlas. Marilyn sa odrazu cíti taká unavená, že sa takmer neudrží na nohách.

Sylvie k nej podíde a objíme ju. Marilyn si spomenie na deň spred takmer desiatich rokov, keď sa z Woodyho bytu presťahovali do novučičkého apartmánu v okrese Orange County, z ktorého práve odišli. Sylvie bola nadšená bazénom a novým kobercom, ale Marilyn očaril najmä čistý, ničím nepáchnuci vzduch. Práve si úhľadne ukladala svoje šatstvo do nového, ružového bielizníka, keď začula, ako mama vzrušene volá jej meno.

Vbehla do obývačky. Uvidela Sylvie so slzami v očiach a na obrazovke svoju vlastnú tvár. Marilyn v reklame otvorila poníka Twilight Sparkle z kolekcie My Little Pony a vytiahla z neho farebný korálkový náramok. Máš pre mňa prekvapenie! zvolala a pobozkala poníka na hlavičku. Marilyn sa pri pohľade na seba cítila zvláštne. Je to skutočne ona? Ani nie. Vôbec nie. Najradšej by sa od obrazovky odvrátila, ale keď si ju Sylvie privinula a užasnuto zašepkala: „Si taká krásna. Moje malé dievčatko je v televízii,“ neodolala a dala sa strhnúť maminou pyšnou radosťou.

Ani teraz sa jej nechce odísť z voňavého objatia – žeby Eternity od Calvina Kleina? Sylvie je každý deň zahalená do iného oblaku vône zo vzoriek na pulte v Macy’s, kde od rána do večera presviedča zákazníčky, že vodička vo fľaštičke od Chanel alebo Burberry má moc urobiť z nich ženy, akými sa túžia stať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Prológ ANGIE

MARILYN Pred 18 rokmi