Roslund & Hellström

TRE MINUTER

Copyright © 2016 by Anders Roslund & Börge Hellström

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2018 by Zuzana Hábeková

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6142-6

Vždy sám

DNES JE DOBRÝ DEŇ. Občas to človek proste vie.

Taký teplý, ako bol včera a ako bude aj zajtra. Dýcha sa však ľahko. Len pred chvíľou prestalo pršať. Pomaly vzduch vdýchne a drží, chvíľu ho ponechá v hrdle, kým ho postupne, po dúškoch nevypustí.

Opúšťa kedysi červený mestský autobus, ktorý pred hodinou vyrazil zo zastávky v San Javieri. Komúne číslo 13 tvorenej zhlukom niekoľkých výškových a nízkopodlažných budov a domov na samom okraji štvrte, ktorým chýbajú celé steny. Pozná ľudí, podľa ktorých je škaredá, no on s nimi nesúhlasí. Veď v nej býva. Už celých svojich deväť rokov. V jeho komúne to však vonia ináč. Nie ako tu, v centre, kde mu pachy nie sú povedomé. Tu to vonia vzrušením. Na veľkom námestí, ktoré tu stojí odjakživa. Presne ako stánok s rybami, stánok s mäsom, stánok s ovocím a so zeleninou a malé, maličké reštaurácie s troma, maximálne štyrmi miestami na sedenie. Ale ľudia, ktorí do seba vrážajú a tlačia sa hlava-nehlava, tí tu predsa nemohli byť odjakživa. Ľudia sa predsa rodia a umierajú a jeden druhého nahrádzajú. Hoci v tejto chvíli vidí tých, čo existujú, keď vyrastie, časť z nich zmizne a objavia sa noví. Tak to už raz je.

Camilo prechádza námestím, cez úzke uličky, až do La Galería. Tu je ľudí ešte viac. Aj trochu špinavo. Ale pekne, so všetkými tými jablkami, hruškami, banánmi a broskyňami naukladanými na seba do kôp meniacich farby. Zráža sa so starším mužom, ktorý mu vynadá. Prechádza popri strapcoch veľkého modrého hrozna, nechtiac o ne trochu zavadí a ony popadajú na zem, pozbiera ich a rýchlo poje, koľko len stíha, kým naňho žena, ktorá vyzerá ako jeho mama, nezačne kričať a nezasype ho rovnakými nadávkami ako ten starý pán. On ich však nepočuje, už je pri ďalšom stánku, kráča a jeden za druhým ich necháva za sebou. Keď prejde okolo posledných debničiek s rybami a dávno roztopeným ľadom – tu to nevonia práve najvábnejšie, mŕtve ryby nemajú horúčavu práve v láske a tie, čo nepredali pred obedom, smrdia ešte horšie –, vie, že je takmer na mieste. Ešte pár krokov a už ich vidí. Sedia na drevených laviciach a stoličkách pred masívnymi stolmi, ktoré nepatria predavačom ani kuchyniam, ktoré niekto odložil na úplný kraj trhu, keď sa z nich všetko predalo. To je to, čo spolu robia. Sedia a čakajú. Ešte tu nesedel toľkokrát ako ostatní, veď má len deväť rokov. Robí však to, čo oni. Posadí sa, čaká a dúfa, že dnes, dnes ho poveria misiou. Prvou v živote. Ostatní sú o čosi starší, desať-, jedenásť-, dvanásť-, trinásťroční, zopár z nich už má aj štrnásť a začínajú mutovať, ich hlasy prerezávajú vzduch a občas sa vyšmyknú, vypadnú im z úst a poletujú sem a tam, len čo prehovoria. Chce byť ako oni. Zarábať ako oni. Ako Jorge. Jeho brat. Ktorý je o sedem rokov starší. Bol o sedem rokov starší, teraz je mŕtvy. Jedného dňa k nim domov prišla polícia. Zazvonili a povedali mame, že v rieke Medellín sa našlo telo. Vraj sa domnievajú, že je to on. Že by chceli, aby im pomohla identifikovať, či ide o jej syna. Išlo. Neležal vo vode tak dlho, aby ho nespoznala.

„Ahojte,“ pozdraví Camilo opatrne, tak opatrne, že si ho ani nevšimnú, alebo sa mu to aspoň zdá. Posadí sa na samý koniec jednej z lavičiek, kde sedí aj zopár ďalších deväťročných. Chodí sem každé popoludnie po škole. Tí s hlasmi prerezávajúcimi vzduch, ktorí tu sedávajú o čosi dlhšie, už vôbec nechodia do školy. Nikto ich do toho nenúti, a tak sú tu. Celé dni. Čakajú. Rozprávajú sa. Občas sa zasmejú. Celý čas však pohľadom prebiehajú na otvorenú plochu medzi poslednými stánkami – karfioly a kapusty ako mäkké futbalové lopty nakopené na jednej strane a veľké ryby s očami, ktoré ho sledujú, keď okolo nich prechádza, na druhej –, nenápadne pokukujú, hoci sa tvária, že nič. A všetkým je to jasné. Všetci vedia, že každý každého klame, a aj tak svorne naďalej predstierajú, že ich oči sa nedívajú smerom, ktorý je pre nich všetkým, čo majú. Odtiaľ zvyčajne prichádzajú. A treba byť pripravený. Clientes. Tak ich volajú.

Camilo sa zhlboka nadýchne a cíti, ako mu šibalský vzduch v bruchu vytvára obláčik, biely, nadýchaný a ľahký. Celé telo mu zaplavuje príjemný pocit, srdce búcha rýchlejšie a červeň na lícach tmavne.

Dnes.

Tak veľmi po tom túži.

Už ráno to cítil. Dnes ho niekto poverí jeho prvučičkou misiou. Dnes to urobí. A keď to raz človek urobí, stane sa z neho niekto iný. Už navždy.

Je teplejšie. Stále sa však dýcha ľahko. V meste ležiacom tisícpäťsto metrov nad morom. Väčšina z tých, ktorí sem prichádzajú len na deň, čo zákazníci často robia, sa sťažuje na nedostatok kyslíka, vraj len prehĺtajú a prehĺtajú, aby ho do seba dostali čo najviac, až im pľúca zachvacujú kŕče.

Tam. Tam. Cliente.

Camilo ho zbadá presne v tej istej chvíli ako ostatní. Vystrie sa ako oni, vstane a uteká do kŕdľa, ktorý sa už zhŕkol okolo tučného holohlavého muža v čiernom obleku a čiernom klobúku s akoby vtáčími, drobnými ostrými očami. Muž zrakom prechádza po kŕdli vystretých detí, čakanie sa zdá ako večnosť, miliardy sekúnd znejú ako udieranie na bubon, až napokon ukáže na jedného v strede. Chlapca, ktorý má jedenásť, takmer dvanásť, a už to aspoň raz urobil. A odchádzajú spolu.

Doriti.

Camilo prehltne hrču, ktorá by sa inak mohla zmeniť na plač. Doriti, doriti, doriti. Možno to bol nadnes jediný.

A on si bol taký istý, že je na rade.

Prejde hodina. A za ňou ďalšia. Zíva sa mu, skúša nežmurkať, ráta, koľkokrát za minútu dokáže zdvihnúť a spustiť ľavú ruku, pospevuje si jednu z tých prihlúplych detských pesničiek, ktoré po chvíli neviete dostať z hlavy.

Ani dnes z toho nič nebude. Nič okrem čakania. Niekto prichádza.

Je si tým istý.

Rozhodné kroky. Mieria priamo k nim.

Niekto prichádza.

A každý z nich robí to isté čo predtým, čo robí vždy. Vyskočí, uteká, snaží sa, aby si spomedzi všetkých všimol práve jeho.

Aj tentoraz prišiel muž. Silný, nie tučný ako ten predtým, urastenejší. Indián. Alebo aj nie. Mestic. Camilo ho spoznáva. Už ho tu raz videl. Prišiel až z Cali a je starší než Camilov otec, aspoň si myslí, že je starší, svojho otca nikdy nevidel a mama o ňom takmer nehovorí. Indián alebo mestic zvyčajne zadával misie Enriquemu, ktorý sa tu už hodnú chvíľu neukázal. Enriquemu, ktorý to urobil už sedemnásťkrát.

Všetci sú rovnako nadšení. S misiou ich sem chodieva len zopár a toto je posledná šanca, ako pred tým, než sa nadnes všetci poberú domov, dosiahnuť niečo iné než čakanie. Mestic si prehliada húf, ktorý ho obkolesil, a chlapcov v ňom, snažiacich sa vyzerať dospelo.

„Všetci to už máte aspoň raz za sebou?“ Kŕdeľ jednohlasne odpovedá: „Sí!“

Všetci okrem Camila. Nedokáže zdvihnúť ruku a povedať áno. Nedokáže klamať. Húf vykrikuje: osemkrát a dvanásťkrát a dvadsaťjedenkrát, keď zrazu muž uprie zrak naňho.

„A ty?“

„Nikdy. Teda… ešte nie.“

Camilo si je celkom istý, mestic s misiou hľadí len naňho.

„Tak nastal čas. Na tvoju prvú. Teraz.“

Camilo sa natiahne tak vysoko, ako len dokáže, zatiaľ čo sa snaží spracovať, čo mu muž práve povedal. Je to tak. Stane sa to. Dnes. A zajtra, keď bude kráčať radmi stánkov, bude všetko iné, ostatní sa naňho budú pozerať s rešpektom, lebo bude skutočne jedným z nich.

Auto stojí pred La Galería vedľa námestia, na zákaze parkovania. Mercedes triedy G. Čierny a hranatý, s veľkými reflektormi na streche. Camilo narátal štyri, široké a robustné, nastaviteľné rôznymi smermi. Hrubé nepriehľadné okná, a nevidieť dokonca ani cez čelné sklo. Určite sú nepriestrelné. Jeho vnútro vonia zverinou, ako nové autá zvyknú. Sedadlá má z mäkkej bielej kože. Takmer nepočuť, ako štartuje a odchádza. S mesticom za volantom a Camilom na sedadle spolujazdca. Nenápadne pokukuje po mužovi, ktorý je taký vysoký, až sa hlavou dotýka strechy. Telo aj tvár má hranaté, trochu sa podobajú na auto, v ktorom sedia. Krátky hustý čierny vrkoč pripomínajúci spálený peceň chleba má zopnutý gumičkou pretkávanou trblietavou zlatou niťou. Nepadne medzi nimi ani slovko. Počas dvadsaťminútovej cesty mesto mení tvár. Zo spustnutej na špinavú, na prestavanú, na drahú a opäť na spustnutú. Cez Carreru 43A prechádzajú na menšiu cestu, ktorú nepozná. Zastavujú. Camilo sa obzerá po tabuľkách s názvami ulíc. Stoja presne na križovatke Carrery 32 a Calle 10, kde je mesto opäť drahé. Vo štvrti s názvom El Poblado, kde ešte nikdy nebol. Slušná. Mama vravela. Ľudia tu, samozrejme, bývajú vo vlastných domoch s vlastnými trávnikmi a dvoma autami na príjazdovej ceste, a ani do centra to nie je ďaleko.

Odtiaľto majú na dom výhľad bez toho, aby ich bolo vidieť. Mestic ukáže prstom.

„Tam. Stojí pri poslednom okne. Tvoja misia.“

Camilo ju vidí. A prikývne. Prikývne, aj keď mu mestic podá poskladaný uterák, položí si ho do lona a rozbalí. Pištoľ. Deväťmilimetrová Zamorana, vyrobená vo Venezuele, s pätnásťnábojovou kapacitou zásobníka. Camilo to pozná. Jorge ho naučil takmer všetko.

„A zvyšok už vieš? Ako s ňou narábať?“

„Áno.“

„Vieš, ako sa strieľa?“

„Viem. Robil som to už tisíckrát.“

Robil, spolu s Jorgem. Trénovali. Po večeroch často strieľali z podobnej, akurát staršej. Jorge si ju požičiaval od človeka, s ktorým sa Camilo nesmel stretnúť. Uprostred ničoho, pomerne ďaleko. Až v La Majala.

„Dobre. Stretneme sa o dve hodiny. Na rovnakom mieste pri trhu. Dostať sa tam musíš sám.“

Srdce mu búcha tak od radosti, ako od očakávania, napätia a strachu.

Sicario.

Keď auto zmizne, pustí sa Camilo k stromom lemujúcim cestu a posadí sa pod jeden z nich. Odtiaľto môže sledovať dom, okno a aj ju, ako tam stojí a nič netuší.

V zelených šatách. Nie je taká stará, ako si myslel. Chodí po miestnosti, asi to bude kuchyňa, ale čo robí, už Camilo celkom nevidí. Naskrutkuje tlmič tak, ako ho učil Jorge, a vloží do zbrane zásobník s piatimi nábojmi, ktorý tiež vybral z uteráka. Štandardná výbava.

Sústreď sa.

To mu hovorieval Jorge. Sústreď sa, braček, dýchaj pomaly, zavri oči a mysli na niečo, čo máš rád. Camilovi sa pred očami objaví loď. Lode má rád. Veľké, s plachtami, také, čo sa plavia pomaly, keď je vietor lenivý, a rýchlo, keď je svižný. Hoci na takej ešte nebol, fantazíroval o tom už toľkokrát, že si je svojou predstavou istý.

Ešte pár minút a je pripravený.

Vstáva. Pištoľ si založí za pás nohavíc a uistí sa, že ju zakrýva košeľa. Kráča k dverám domu, na ktorý mestic ukázal prstom.

Mreže. Bezpečnostné dvere. Poriadne hrubé. Také už videl. Zazvoní.

Kroky. Niekto kráča k nemu. Niekto, kto nazerá cez priezor, súdi Camilo podľa tieňa za ním.

Vytiahne pištoľ spoza nohavíc a stlačí tú malú páčku pri lúčiku, aby zbraň odistil, v momente, keď začuje zvuk odopínania retiazky.

Otvorila. Predo dvermi však stálo deväťročné dieťa.

Ich pohľady sa stretnú, od Jorgeho vie, že to tak má byť, zdvihne zbraň, zamieri šikmo nahor, predsa len je od neho omnoho vyššia.

Drží zbraň oboma rukami, ako mu ukázal brat. Stlačí spúšť.

Dvakrát.

Po prvom výstrele do hrudného koša ňou mykne, trochu sa zapotáca, na ústach a očiach vidieť, že je zmätená. Vystrelí ešte raz, do hlavy.

A ona klesá ako list, ktorý padol zo stromu a pomaly sa znáša k zemi, s chrbtom opretým o rám dvier a krvavou dierou v strede čela. Vôbec ju nehodí dozadu ani nabok, ako si to predstavoval a ako to býva vo filmoch.

Onedlho si už v autobuse sadá úplne dozadu. Akoby to bolo iba pred chvíľou, čo mu srdce bilo od radosti a napätia, hoci úplne inak než teraz, keď už strach vôbec necíti. Teraz to už má za sebou. Bude to na ňom vidno. Sám to vie rozpoznať na ostatných.

Auto čaká tam, kde predtým. Neďaleko námestia. Hranatý mestic s hrubým vrkočom na pleci sedí za volantom. Camilo zaklope na okno a dvere na strane spolujazdca sa otvoria.

„Hotovo?“

„Hotovo.“

Mestic v rukaviciach preberá zbraň a vyberá zásobník.

Ostali v ňom tri guľky.

„Minul si… dve?“

„Áno. Jednu do hrude, jednu do čela.“ Ja. Sicario.

Opäť v autobuse. Vzadu je úplne plno, a tak si sadá na jediné voľné miesto, rovno za šoférom. Pištoľ vrátil zabalenú v uteráku a v ruke mu pristálo dvesto dolárov. Líca má rozpálené a červené. Dvesto dolárov! V pravom vrecku! Bankovky sú horúce ako jeho tvár, pália ho na stehne, akoby chceli vyjsť von, ukázať sa všetkým, ktorí v ten večer sedia v autobuse a dvesto dolárov nemajú ani dokopy, nieto ešte vo vlastnom vrecku.

Šesť zón pozdĺž rieky Medellín sa mení na šestnásť komún a dvestoštyridsaťdeväť štvrtí. Tá, do ktorej smeruje, leží trochu v kopcoch sanjavierskej komúny číslo trinásť. Ide domov. Už tadiaľto prešiel nespočetne veľakrát, s mamou, s Jorgem aj sám, ale nikdy sa necítil ako teraz. Obláčik v bruchu mu už nepoletuje sem a tam, našiel si miesto pri srdci a netlačí sa von. Usadil sa. Camilo sa oprie o tvrdé sedadlo a predstavuje si svoj domov, preplnený, rušný a plný zvukov, vidí, ako doň z poslednej zastávky pobeží ako odušu, ako vletí dovnútra a ešte než ju zbadá, zvolá: Mama, hovoril som ti, že tú chladničku opravím, a podá jej polovicu zárobku. A jej tvár bude žiariť pýchou. A ako vojde do izby, v ktorej spávajú, a do svojej tajnej skrýše, ploskej plechovej škatuľky s už zjedenými tenkými čokoládkami, ktorú našiel a vie schovať takmer kamkoľvek, vloží zvyšok odmeny. Druhú stodolárovku. Svoju prvú.

Spoliehaj sa len na seba

prvá časť

AK SA ZO SVITANIA STANE DEŇ. Ak sa júl premení na august.

Ak sa z konca stane začiatok.

Piet Hoffmann stiahol obe okná na kabíne nákladného auta. Prievan. Hodiny ešte neukazovali ani osem, no teplo sa mu už tlačilo na spánky. Pot, ktorý sa mu leskol na oholenej hlave, sa s prefukujúcim vetrom pomaly odparoval.

Ak sa z konca stane začiatok, a preto sa nikdy neskončí.

Dnes sú to presne tri roky, čo prišiel do krajiny, ktorú dovtedy v živote nenavštívil.

Útek.

Prázdnota.

Život sa zmenil na prežitie.

Trochu ubral plyn, spomalil na deväťdesiat kilometrov za hodinu, rýchlosť, na akej sa dohodli. Skontroloval, ako ďaleko je nákladné auto pred ním. Dvesto metrov, presná vzdialenosť, akú si stanovili.

Žiť v prázdnote, to je ako žiť v niečom, čo neexistuje. Alebo možno existuje. Záleží na tom, čo je okolo nej. Ale čo ak tam nie je nič?

Cestu číslo šesťdesiatpäť nechali dávno za sebou. Kilometre ubiehali a po ľavej strane cesty, skrytej za hustými krovinami, tiekla rieka. Rozbúrená Caquetá, tvoriaca hranicu s provinciou Putumayo, ich poslednú hodinu cesty autom sledovala s bezpečným odstupom a tvrdohlavou vytrvalosťou. Žuval listy koky, aby bol čulý, a popíjal biely čaj, ktorý ho upokojoval. A medzitým si občas upil zmesi, ktorú mu El Mestizo nanútil pred každou dodávkou. Akejsi vlastnej colady z múky, vody, cukru a poriadnej dávky kubánskeho espressa. Chutila odporne, ale fungovala. Zaháňala hlad aj únavu.

Pri viacerých príležitostiach, najmä za posledný rok, sa domnieval, že koniec naozaj znamená koniec. Že misia, ktorú dokončil, je tou poslednou a jemu sa cez nejakú škáru konečne podarí dostať domov. Do Európy. Do Švédska a Štokholmu, ktorý pre neho, Zofiu, Rasmusa a Huga predstavoval celý ich spoločný svet. Zatiaľ čo sa každá škára náhle zavrela, prázdnota sa rozšírila a útek pokračoval.

Dnes večer. Dnes večer ich znova uvidí. Ju, ktorú miluje aj napriek tomu, že si myslel, že milovať nedokáže, a dvoch malých človiečikov, ktorých mal možno ešte radšej. Naozajstní ľudia s naozajstnými myšlienkami, ktorí sa naňho dívali, akoby vedel. O veciach, o všetkom. On, ktorý vlastné deti nikdy neplánoval. Občas, keď sa snažil spomenúť si, aký bol život bez nich, videl len prázdnotu. Akoby si to ani nepamätal správne.

Keď si všimol, že je k autu pred ním príliš blízko, jemne pribrzdil. Pre maximálnu bezpečnosť musel zachovávať konštantný odstup. Chrániť oba kamióny bolo jeho povinnosťou. Za prechod už zaplatili. Predsa len žijú na mieste, kde deti nesnívajú o kariére v policajnom zbore či armáde v prvom rade preto, že by chceli chytať kriminálnikov a bojovať proti zločinu, ale aby vďaka úplatkom zarábali ako králi.

Chrániť.

To je to, čo robil včera, robí dnes a čo ho čaká zajtra. Doprava. Ľudia. Pokiaľ to bude robiť lepšie než ktokoľvek iný, nik ho nespochybní. Ak by El Mestizo alebo ktokoľvek patriaci k partizánom Čínskej ľudovej republiky čo i len na moment zapochyboval o tom, či je skutočne tým, za koho sa vydáva, ak by ho odhalili, čakala by ho okamžitá smrť. Jeho, Zofiu aj deti. Každý deň, každú sekundu musí hrať svoju rolu.

Piet Hoffmann zavrel obidve okná a teplo na chvíľu ustalo. Prievan dokonca odplašil aj spenenú vlnu potu, čo sa mu vliala pod jeho štandardnú výbavu. Oblečenú mal nepriestrelnú vestu s dvoma vreckami, ktoré si sám našil – na prijímač GPS s presnými súradnicami každej trasy a destinácie a satelitný telefón s pokrytím aj v džungli. V prvom z dvoch podpazušných puzdier visel Radom so zásobníkom a štrnástimi guľkami. Ten zvyčajne používal počas niekoľkých dlhých rokov infiltrácie do poľskej mafie v rámci platenej spolupráce so švédskou políciou. V druhom zas nosieval lovecký nožík s drevenou rukoväťou, ktorú tak rád držiaval, a čerstvo nabrúsenou obojstrannou čepeľou. Ten so sebou nosil už dávno. Dávnejšie, než prišli súdy a tresty, skôr než nastúpil k jednotkám švédskej špeciálnej bezpečnosti. Maximálne možné poranenie jediným pichnutím. Na sedadle vedľa neho ležalo MiniUzi s kadenciou deväťstopäťdesiat rán za minútu a so sklopnou pažbou, vďaka ktorej si vedel dĺžku samopalu prispôsobiť, ako potreboval. A na stene korby, najbližšie ku kabíne nákladiaka, visela ostreľovačská puška Psg 90, pri ochranných transportoch vždy bezpečne pripevnená dvoma hákmi. Na všetky mal dokonca registrované zbrojné licencie, ktoré mu v Bogote vydal El Cavo za správne hrubú kôpku bankoviek.

Tamto. Za nenamaľovaným prístreškom blízko cesty, pred dvoma vysokými mŕtvymi stromami. S holými konármi, bez lístia a bez kôry, akoby čakali na niekoho, kto nikdy neprišiel. Tam zabočia doprava, spomalia a posledný kus trasy absolvujú po poľnej ceste. Úzkej, blatistej a posiatej polmetrovými výmoľmi plnými vody. Horšej než porantané zemiakové pole. Tridsať kilometrov za hodinu. Rýchlejšie to nešlo. Piet Hoffmann sa preto priblížil a bezpečnostnú vzdialenosť medzi kamiónmi skrátil na polovicu. Nikdy sa nevzdialil viac než na sto metrov.

Do tejto cociny doručoval tovar prvýkrát. Všetky kuchyne však vyzerali rovnako a plnili tú istú úlohu. Spracovať listy koky s použitím chemikálií a vypľuť vyše metráka kokaínu za týždeň. Ešte hodinu po ceste v tejto Bohom zabudnutej pustatine a ocitnú sa v pásme kontrolovanom Čínskou ľudovou republikou. V rajóne, ktorý malo kedysi pod palcom gerilové revolučné hnutie FARC, no teraz jeho laboratóriá patrili Číne a nájomcom ich pozemkov platiacim za pestovanie a výrobu. Keď prišiel Hoffmann do Kolumbie prvýkrát, bol presvedčený, že tu vládne mafia. V tejto predstave vyrastal. Tak sa rodili a zakoreňovali mýty. Teraz vedel, že pravda je iná. Členovia mafie možno vládli v Kolumbii, kde sedeli na peniazoch, no bez vlastníkov džungle by neboli ničím. Mafia. Štát. Polovojenské skupiny. A celý rad ďalších organizácií, ktoré pobehovali dookola a jedna proti druhej viedli vojnu. Bez partizánov Číny však nedisponovali ani štipkou moci.

Na kokaín treba džungľu a koku, ktorú na pozemkoch vlastnených partizánmi bez ich súhlasu nevypestujete.

„Ahoj.“

Chcel vydržať a zavolať jej neskôr, ale túžba mu nedala. Túžba po jej rukách na svojich lícach, jej očiach, ktoré sa naňho dívali a chceli preňho to najlepšie, milujúcich, nezlomných očiach, žiariacich dôverou.

„Ahoj.“

Bol preč už sedem dní. Aj tentoraz. Ich život sa niesol v znamení diaľky, čakania a dlhých nocí. Každú prečkal len preto, že vydržala aj ona. Nemali na výber. Ak by odtiaľto odišli, ostali by bez peňazí. Ak by sa vrátili domov do Švédska, zavreli by ho. Ak by prestal hrať svoju rolu, zabili.

„Chýbaš mi.“

„Aj ty mne.“

„Dnes večer. Možno už aj poobede.“

„Ľúbim ťa.“

Pri „aj ja teba“ na jeho perách sa spojenie prerušilo. Tu vonku sa to občas stávalo. Zavolá jej neskôr.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

prvá časť