HOST

© Vilém Koubek, 2018

Cover illustration © Jana Kilianová, 2018

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2018

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-668-6 (PDF)

ISBN 978-80-7577-669-3 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-670-9 (MobiPocket)

ČÁST

PRVNÍ

VEČEŘE

Vždycky jsem obdivoval psance, hajzly, svině a kurvy. Nemám rád hošíky s hladce vyholenou tváří, kravatou a teplým místečkem. Mám rád šílené, zoufalé chlapy, chlapy se zkaženými zuby a vymlácenou palicí, chlapy, kteří se nechovají tak, jak se sluší. Zajímají mě. Jsou výbušní a neustále něčím překvapují. Mám taky rád sprosté, zkažené ženské, opilé obhroublé štětky s padajícími punčochami a bezvýraznými utahanými obličeji s rozmazanou šminkou. Zajímají mě víc zvrhlíci než svatí. Dokážu se uvolnit mezi vandráky, protože sám jsem taky vandrák. Nemám rád zákony, morálku, náboženství, pravidla. Nechci, aby si mě formovala společnost.

Charles Bukowski, Kuráž

1

Takový útěk z pekla není zrovna procházka růžovým sadem plným nadržených panen. Mnozí pekelní obyvatelé se již zamýšleli nad tím, jaký je vlastně smysl jejich uvěznění ve sféře utrpení, a tam dole se o otázce svobody dokonce polemizuje s některými dávno zesnulými filozofy. Většina z nich si však s položeným dotazem neví rady a ti odvážnější jsou zase označováni za blázny. Takže se bere jako jasná věc, že pod příkrovem pekelného žáru drží veškeré bytosti síla, kterou není možno pochopit. Beznaděj tak prošlapává cestičku k přijetí faktu, že by se zkrátka utíkat nemělo.

Obzvláště pak jste-li démoni, což znamená, že sloužíte Satanovi: jste jeho kurvy, maso do mlýnku a v podstatě taky holky pro všechno. A kdo by tak skvělé a mocné pomocné síle chtěl dovolit odejít?

Jenže když se opravdu snažíte, jde to.

Šance na úspěch je sice mizivá a daleko pravděpodobněji skončíte chycení a přetvoření do stále živého kusu sušeného masa, který si Satan pověsí v sídle jako trofej.

Ale jde to.

Potřebujete jen dostatečné množství lidí na Zemi, kteří zrovna provádějí velmi specifický druh rituálu, správnou konstelaci hvězd, i na démony extrémní toleranci vůči bolesti a skutečný důvod. Protože není nic horšího, než když si svůj útěk v polovině cesty rozmyslíte. Nejenže si vás Satan pověsí na zeď, ale zároveň se vám tam dole budou všichni smát. A pohled na smějícího se démona je snad ještě drásavější než pláč Arnolda Schwarzeneggera.

Ale jde to.

Samozřejmě, i když se vám podaří utéct, existuje stále jistá šance, že se dostanete do průseru. Nevíte totiž, co za lidi daný rituál provádí nebo jestli se jim náhodou do obřadu nevloudila trocha lidského faktoru. Pokud máte štěstí, skončí vaše esence s dočasnou amnézií v těle poďobané studentky, která se prostřednictvím démonických sil snaží vyvléknout ze zkušebního termínu.

Pokud máte smůlu…

„Toníku, Toníku… probuď se!“ Plác, plác. „To jsem já, Františka.“ Chraplák zarámovaný špatně oholeným knírem a dvojicí dioptrických popelníků slintá nadšením. Snaha neztratit protézu rozbíjí zřetelnost slov. Ve vzduchu je cítit absence pasty na zuby. „Toníku!“

Démon otevře oči do světa plného šedého zákalu a krátkozrakosti. Artritida rozvibruje klouby jako vůně trávy hipíkovu sliznici. Žaludeční vředy zahlásí, že mají hlad.

„Proboha!“ vydechne ženský hlas a popelníky s odhadovaným věkem osmdesáti let odskočí s ladností atleta.

„On žije!“ vykřikne chraplák a dá repete: „To jsem já, Františka, pamatuješ?“

Nedočká se však odpovědi, takže se jeho majitelka samou nedočkavostí raději lepí ke zdi. Její zornice zvětšené brýlemi a šokem by klidně mohly mít vlastní měsíce.

„Richarde?! Proč nic neříká?“

Druhý pár očí je značně starší, i když ne na první pohled. Člověk by jim tipl zhruba pětasedmdesát, ve skutečnosti ale mají přes tři sta. „Dej mu čas se rozkoukat, Františko,“ zasípá tázaný falešně.

Nekromant.

Františka udělá dva krůčky k procitnuvšímu, který se během těch několika vteřin zbavil zákalu a dalších zdravotních problémů — v první řadě srdeční erupce, jež posloužila coby vstupenka do nového světa. Také prodělal malou osobní krizi, když si uvědomil, že lidské oko je schopno vnímat jen velmi omezenou část světelného spektra a tělo se musí spolehnout pouze na pět smyslů.

Camus by spáchal sebevraždu, ačkoli tam dole by proti té myšlence ze všech sil protestoval. Sartre by si akorát vyhrnul rolák a dál by hrál šachy s Marxem, který se snaží vyhrát jen s pěšci.

Dva další krůčky a vrzání levných umělých kloubů zatížených bezmála dvěma metráky. Špalek sádla přestrojený za lidský prst vysune po mastném nose trochu výš popelníky. Zornice se zmenšují a zostřují.

„Františko?“ zasípá démon.

Jmenované úsměv málem roztrhne obličej. Její tři pytle brambor (když budeme velmi hodní) naberou obrovskou rychlost a kolizní kurz.

Když se pokoušíte opravit všechny škody napáchané na těle za dobrých osmdesát let života, docela vám vytráví…

„Toníku, cukroušku! Jsi zpět!“ padne mu okolo krku rozvášněná důchodkyně s kinetickou energií velryby shozené z mrakodrapu.

Prázdný žaludek Toníkovi bleskne očima. Zacukají mu koutky. Kultovní prasárna „…tak si ho hlaď a říkej mu malý“ se mezi démony bohužel moc nenosí.

Richard se důchodkyni pokusí varovat, samozřejmě. Jenže zrovna v okamžiku, kdy se Františčina červivá morda démonovi vyhoupne před obličej a našpulí rty. Což Toník bere jako pokyn režiséra.

Jen místo líbačky rozpoutá jatka.

Ruka zaražená do masivního tukového polštáře nahmatá procitnutí. Toník si najednou přijde živý, na svém místě. Když se mu prsty zaboří do břicha velryby, kde nenarazí na Jonáše utíkajícího před Bohem, ale na spletence střev a stažený žaludek, přepadne jej nezdolný pocit, že je doma.

Také mu konečně dojde, že leží v pokoji osvětleném svíčkami, na zemi je nakreslený pentagram se speciálními oživovacími runami, Františka je nahá a stále stará a vedle nekromanta jsou v místnosti ještě další tři lidé. Nazí.

Průměrný věk tak sto dvacet.

Díky, Richarde.

Františka zachroptí a začne zvracet vnitřnosti. Kolena se jí podlomí s letitým zavrzáním. Obezita jásavě zvítězí, zatímco výmluvy na nefunkční štítnou žlázu konečně vzdají boj. Někdy tou dobou se Toník s velkou chutí zakousne. A zbytek osazenstva krom nekromanta začne křičet.

Dvě ženy a muž řevem sborově vymalují místnost jako zcela obyčejný pokoj s křesly, prošívanými dekami a televizí. Na okně usychá kytka v květináči, tapeta se pomalu, ale s láskou odlupuje ze zdí, koberec je smotaný a pohozený bokem. Pentagram a runy namalovala krev na zažloutlé lino.

Všudypřítomná postkomunistická dekadence Toníkovi překvapivě nevezme ani trochu chuti k jídlu. „Jez, nebo budeš sněden!“ v tomto případě sice není aktuální, ale „žer maso druhých, abys získal jejich sílu“ se vznáší ve vzduchu v podobě kletby řady béček o kanibalismu.

Z prokousnuté arterie chlístá krev. Františčino cholesterolem zateplené srdce pumpuje ze všech sil, aniž by si uvědomovalo, že za chvíli nebude mít co. S prvním kousancem Toník zapomene v ráně protézu. Při dalším už rve maso a tuk vlastními zuby. Ruku tlačí Františce stále hlouběji do břicha, až narazí na masivní ledvinové kameny, játra připravená k sochání a na páteř. Obratle poslušně zahlásí přítomnost, a tak se chytne. Být břichomluvec, mohl by říkat, že má Františku na špejli.

Venku je tma, takže domovní řád dostává solidně na frak. Zespod už se ozývají rány, košťata se domáhají proboření podlahy a omítka tiše trpí, zatímco opadává. Trojice scvrklých nahých těl — Toník si je pojmenuje Mrtvola jedna až tři — se nejdřív snaží rozhodnout, zda si cení víc svého života, nebo důstojnosti. Vzhledem k tomu, že dvěma z nich šokem povolily svěrače, se na důstojnost velmi rozumně vykašlou a svůj život svěří do rukou rčení „kdo uteče, ten vyhraje“.

Dveře jsou zamčené.

Samozřejmě.

Osmdesátiletý Toník svými majestátními sto padesáti centimetry zvedne, také stopadesáti-, ale kilovou, Františku. Tedy to, co z ní zbylo. V podstatě je to míň Františka a víc zbytky tkáněmi oblemcaných kostí, které plynule navazují na spodní část trupu a pohromadě je drží už jen tuk a kůže.

Tři Mrtvoly u dveří funí, škrábou na dřevo, lámou si při tom nehty a zoufale přemýšlejí, kam zmizely klíče. U vchodu jsou na sebe namačkané jako tři opravdu staré a špatně vyřezané kuželky. Takže jakmile se Toník zbaví zbytku torza a vrhne se k nim, v podstatě nemají kam utéct. Do povalených důchodců se vrhne s vervou kombajnu, kterému na záda funí pětiletka: trhá, kouše, drásá, polyká a hltá.

Tělní tekutiny šplíchají do vzduchu, umělé kosti pruží a praskají, ty skutečné se nelámou, ale spíš drolí. Kůže se samým překvapením po mnoha letech svraštělosti natahuje do rekordních rozměrů a trhá se velice neochotně. Nakonec však vždycky povolí a znechuceně při tom mlaskne.

Uklízečku někde v dáli už teď může těšit fakt, že z lina se ten bordel bude nakonec docela snadno uklízet. Přece jen ti komanči mysleli na všechno.

Trhání trupů a chlemtání krve přijde Toníkovi mile povědomé. Destrukce mu připomíná něco, co se mu teprve má vrátit do aktivní mysli, až se lidský mozek vypořádá s věděním démona. Skoro by si přál, aby toto jeho nostalgické hodování nikdy neskončilo.

Richard si ale o kouzlu okamžiku myslí své.

Že nepřivolal zesnulého manžela, ale vpustil do jeho těla démona, je nekromantovi jasné od počátku hostiny. Takže se nezvaného návštěvníka ani nepokouší zapudit nebo ovládnout.

Ne, Richard je dostatečně vychytralý na to, aby se rozhodl žít v domově pro seniory, protože jde o naprosto vynikající místo pro schovávání obživlých mrtvol. Stačí, když se tělo šourá po chodbě a chrčí. Těch důchodů, co mu končí na účtu, i když musí podplácet doktory kvůli kontrolám! Dnes má navíc každý penzista kdejaká křesla a berle… Kam se hrabe sedmnácté století!

Paní Nováková prožila dlouhý a plodný život. Za druhé světové spala s Němci, jen když měla menstruaci. Vždycky si proto tajně připadala jako odbojářka. Nakonec vystudovala, láskyplně přijala rudou a začala pracovat jako učitelka.

Takové malé děti se vám ale podepíšou na nervech, pane jo! Paní Schovancová, co s ní bydlí a musí každý den poslouchat její historky, by vám mohla povídat.

Zestárlá učitelka si proto od důchodu nepřála nic jiného než klidný domov, kde prostě umře. A za svou zenovou zahrádku bude klidně bojovat!

Proto když smeták nepomohl, rozhodla se navštívit pana Richarda Šedivého osobně, přestože už jí nohy zrovna neslouží. Cestou měla spoustu času rozmyslet si tón, jakým s ním bude mluvit, a také, co všechno mu vyčte. Nezapomene zmínit, že má mnoho vyznamenání za zásluhy a nejedno čestné ocenění. Bude vyslovovat rychle a ostře. Nakonec se hrdě otočí na podpatku, zamanévruje svou čtyřnohou berlí a uraženě odejde.

Tak tomu holomkovi ukáže!

Došourá se ke dveřím, za kterými se ozývají divné zvuky, popadne dech a v mezích možností se pokusí hrdě nadmout. Položí ruku na zvonek…

Dveře se vyrvou z pantů a celou plochou ji převálcují. Takže se bývalá paní učitelka ani nestihne podivit, co tak strašlivého mohl ten švihák Toník Vořezálek udělat Gábince, Anetce a panu Baumanovi, když se ho teď všichni tři (ačkoli ne kompletní) pokoušejí rozervat na kusy. Nazí.

Toník spolu s třemi tentokrát už obživlými mrtvolami dopadne na její tělo a v záchvatu sčítání kinetické energie jí loktem rozdrtí hlavu na kaši.

Ač pan Vořezálek svého času trpěl houserem, momentálně mu nedělá problém chytit hlavu za vlasy, druhou rukou jedním úderem přerazit vaz a nově stvořenou skládačku od sebe oddělit mocným tahem. Gábinka se díky jeho nově nabyté síle poprvé a naposledy někam proletí.

Její tělo bezhlavě žuchne na Toníka, který ho odkopne jak otravnou kočku, pak podsekne nohy panu Baumanovi, v tempu se postaví, chytne ho za ruku, přišlápne mu krk a následně torzo rozerve jako noviny s celostránkovou zprávou o prohře oblíbeného fotbalového týmu. Vzniknuvší postmoderní a značně abstraktní umění už se jen chvěje, na regulérní pohyb je příliš roztříštěné.

Toník ale nemá čas věnovat se surrealistické brilantnosti svého díla ani jeho terminátorovskému plagiátorství. Teprve s trochou volného prostoru před sebou si totiž uvědomí, že se mu Anetka zahryzla do ramene a vyrvala mu z něj kus trapézového svalu i s klíční kostí.

Takže hbitě náklonem utrhne zbytky úponů a s nefunkční pravačkou podbaletí zmateně mrtvou Anetku, která si zjevně ukousla příliš velké sousto. Chytí ji při tom za ruku a udělá další piruetu za zvuku dislokujícího se kloubu. Bez zastavení Anetku podsekne tak, že stařena bezvládně dopadne obličejem přímo do čerstvě vysátého koberce, a pak jí oběma nohama skočí na hlavu.

Tohle už se bude uklízet hůř.

Byt číslo 28, který momentálně najel na vlnu extrémního větrání a abstraktního postmodernismu, ze sebe vychrlí lahvičku se svěcenou vodou. Nádobka se Toníkovi rozbije v obličeji.

Což ho poněkud rozhodí.

Ne snad proto, že by s ním ten křesťanský výmysl cokoliv provedl, ale spíš proto, že ho má plné oči — a na to není zvyklý. Richard využije zmatku, a přestože má v nohou více než tři sta letokruhů, raketově vyběhne na chodbu. Zabočí směrem k požárnímu schodišti a z plných sil nesrozumitelně artikuluje. Samozřejmě se jenom podvědomě drží zajeté praxe a pronášením zaklínadel předvádí show pro lidi. Nekromanti mrtvá těla ovládají myslí, nemusí jim nic říkat.

Z dalších pokojů, a že jich je na chodbě dobrých sedm, se začnou pomalu soukat vláčná těla. Z jednoho se dokonce vyšourá stará paní i s jezevčíkem.

Richard je zkrátka dobrák od kosti.

Cinknutí výtahu rozerve chodbu. Funguje také jako detonátor Toníkovy myšlenkové bubliny: teprve teď mu dojde, že vlastně nekromanta nemusí zabíjet. Vždyť před ním ten chudák utíká. Nic proti němu nemá, prostě se mu jen povedlo narušit jeho malou gerontopárty.

Z výtahu se vyvalí vozík s nákladem pilulek: vesele lupkají v plastových kelímcích zarovnaných do každodenní monotónnosti. Blonďaté stvoření, které se do domova důchodců mohlo dostat jedině ze zoufalství nebo z hlubokého přesvědčení, má na průměrném hrudníku napsáno „Anička“. Noční dávku léků před sebou veze jako svatou relikvii.

Proto si poněkud předekorované chodby všimne příliš pozdě.

Tři zmrzačená těla na zemi, nedbale poházené žvance mozku, přelámané končetiny a kusy tkání. Toník Vořezálek s dírou v rameni, která se před jejíma očima hojí, potřísněný kusy masa a celý tak nějak promočený krví.

Prosvítá akorát úsměv.

Anička by klidně vsadila své neexistující panenství na to, že ještě včera ho tak zářivý neměl.

Pilulková víla ztuhne. Pravděpodobně ji dojme ležérnost a nedbalost, s jakou se koridor proměnil v koncert goregrindové kapely.

Mrtvoly z pokojů na její úžas ovšem neberou ohled. A vyrazí do útoku.

Nejenže má úsměv filmové hvězdy, ale na svých osmdesát let se pohybuje až překvapivě hbitě! bleskne hlavou Aničce. Ono to ale bylo odjakživa děvče se špatným odhadem. Toník se pohybuje extrémně rychle i na poměry světových atletů.

Také proto, jakmile vrazí do vozíku, který se explozivně změní ve fontánu chrlící bílé pilulky, přelomí Aničce obě nohy a setrvačností s ní vletí zpět do výtahu. Jako v každém správném hororu z kabiny vystříkne gejzír krve, jehož spanilý let doprovází dívčí řev a démonův apetit.

O chvilku později přeběhne spokojený Toník pohledem po tlačítkách příslušných pater, vyšťourá ze zubů kus lebky, říhne a zvolí.

Příští zastávka: přízemí.

Dveře se rozevřou jako čerstvá rána: vylije se z nich krev a zbytky tělních tekutin. Nejde o kubrickovskou záplavu pustošící okolí, ale jistý efekt výron má.

A nikdo si ho nevšímá.

Hodiny na zdi odbíjejí jedenáct. Vstupní hala je plná slabě hrající výtahové lounge odrhovačky a šokujícího optimismu, který má nově příchozím vnutit pocit, že se tady budou mít dobře. (O to větší překvapení, až se pod kobercem objeví lino.)

Za přepážkou sedí sestřička, které zřejmě jedna výplata nepokrývá náklady na tetování a chlast, a tak si střihla i vrátnou. Spánek se stejně přeceňuje. Piluje si nehty a jedním okem pomrkává po miniaturní televizce pod pultem.

Toník vykročí z výtahu — než ho ta hromada kovu zase pohltí — a pomalu, s dobře zahranou stařeckou neohrabaností, vyrazí k východu.

„Kampak máme namířeno?“ pozdraví ho manikérka, aniž by se na důchodce podívala a všimla si, že má na sobě zbytky čtyř lidí.

„Na p—“ Toníkovu první větu po vtělení zasekne prásknutí dveří požárního východu, o které se opírá udýchaný, za kolena se popadající Richard.

Pohledy obou mužů se střetnou a ve vzduchu se najednou zhmotní Sergio Leone se svou vemlouvavou adorací zaujatých očních bulev. Ennio Morricone se vmísí do výtahovky a zamíchá do ní napětí. Cvrčci necvrkají. Nahrazuje je pilování nehtů. Jemný šelest televize se snaží maskovat za poletující chomáč chrastí.

Čas se zcela vkusně rozhodne zpomalit, hudba se protáhne a pohledy se slijí v dokonalý kruh.

Toník se narovná, změří si multifunkční sestru, v klidu se nadechne a tentokrát se rozhodne, že jeho první větu už nikdo utínat nebude: „Na procházku, Jarmilko, na procházku.“ Usměje se na Richarda, který nevěří vlastním očím, ale zjevně se nehodlá bránit a pomalu zacouvá na požární schodiště.

„Tak dávejte bacha, dědo, venku je to v tuhle hodinu pěkně vostrý.“ Sestřička si prohlédne perfektně opracovaný černý nehet a teprve pak mrkne na Toníka.

Ten už je ale pryč.

2

Připomínat, že svět je plný démonů, je úplně zbytečné. Rovnou byste mohli vykřikovat v krematoriu, že zbytky kostí se po žehu musí ještě pomlít. Všichni si přítomnost nadpozemských sil uvědomujeme, ale málokdo ji veřejně uznává.

Celá společnost je postavená na kolektivním nevědění, že svět není takový, jaký se na první pohled zdá. Hlava každé velké korporace je démon, většina nejbohatších „lidí“ na světě jsou démoni. Protože na rozdíl od přechytralých savců vědí, jak se vydělávají peníze, a nevěří na strašáky ve formě pekla či utrpení. Všichni už tam byli a zažili to nejhorší.

Démoni na Zemi jsou jako znovuzrození, kterým zůstaly vzpomínky na minulý život, pobyt tam dole a následný opětovný start. Už dávno se sem nevracejí, aby vraždili, plenili a ničili. Obvykle tím na sebe akorát zaměřili pozornost nějakého šikovného lovce, který je pak nakrásně poslal zpět.

Moderní démoni jsou chytří. Na Zemi se vracejí, protože se na ní dá snadno žít. Stačí nebýt člověk, pouze tak vypadat, a svět jim leží u nohou. Vědomosti minulé uplatní i dnes, protože lidé ani společnost se nemění, vyvíjejí se cyklicky. Opisují kružnici. Když mají silný rok, udělají Hegelovi radost a střihnou si spirálu. Ale jen občas. Důležité jsou kulisy, protože ty se střídají a jejich prostřednictvím si každý nýmand ilustruje svoje leporelo, kterému říká život: jakmile je vybarvené trochu odlišným odstínem šedi, hned má pocit, že je všechno jinak.

Není. Každý démon to ví, protože se dívá na svět z perspektivy stovek let. Všechno už zažili, až na pár extrémů proto dokážou předvídat chod událostí. Svým způsobem vidí do budoucnosti. V tom je jejich síla a převaha nad kýmkoliv jiným.

Tondův hlavní problém tudíž spočívá v neposlušnosti paměti, která se mu nechce vrátit. Jako démon má pouze hlad. Jako člověk má všechny základní dovednosti původního Toníka. Mluví, dýchá, chodí, rozumí… A když se mu vlastních vzpomínek nedostává, pracuje aspoň s nově získanými.

Koncept peněz pochopí ještě toho večera, kdy uteče z domova důchodců cynicky pojmenovaného Světlo. Že se prachy v těchto končinách vydělávají buďto v malém množství hnusnou prací, nebo ve velkém v podstatě nicneděláním, odhalí takřka okamžitě. Někdy tou dobou mu v hlavě začne hlodat myšlenka, že se chová adekvátně česky. A že by se potřeboval vysprchovat, ačkoli sprcha z jeho pohledu může být klidně mučicí nástroj.

Tu noc sežere tři bezdomovce, jen aby zjistil, že mastné vlasy a krystaly zaschlé moči tvoří velmi rafinovanou kombinaci s omamným buketem. A že ještě líp chutnají, pokud si před jejich konzumací dáte něco, čemu se tu říká cigáro. Posléze ideálně také.

Když se to vezme kolem a kolem, fakt, že s krabičkou plnou cigár je život daleko snesitelnější a chutnější, je nejvýznamnější objev nejen té noci, ale i mnoha dalších. Následně se k nim přidají drogy, chlast a sex.

Kdybyste se po třech dnech na svobodě zeptali tohohle podezřele funkčního osmdesátníka, jestli je život krásný, jako odpověď by vám vzal všechny prachy a podle chuti by vás ošukal a sežral, nebo pouze sežral. To jen pro případ, kdybyste si nebyli jistí, že se mu mezi lidmi opravdu líbí.

Čtvrtý den je na Tondovu hlavu vypsána odměna.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ: VEČEŘE

1

2

ČÁST DRUHÁ: ABSENCE OTÁZEK

ČÁST TŘETÍ: KOBEREČEK

ČÁST ČTVRTÁ: PIKNIK U CESTY