Ak sa ma pýtate na názor, vedzte, že sestry sú vynálezom diabla. Najmä tie staršie. Chcete dôkaz? Nech sa páči. Ale varoval som vás, sami ste si o to koledovali.

Agresia v čistej forme, všakže? Nehovoriac o tom príšernom výzore. Bŕŕ! Ale vysvetlite to rodičom.

Prečo tá celá hádka začala? Ako obyčajne, pre umenie.

Podľa mojich fotrovcov komiks nie je žiadne umenie, je to, pozor, citujem, „spôsob ako súrodencom robiť zle“. Všimli ste si tých „súrodencov“? Ako keby nás bolo oveľa viac. Našťastie nie je. Po neúspešnom experimente s mojou sestrou si moji rodiča spravili mňa a zjavne sa zhodli, že dosiahli maximum. Som teda najmladším a zároveň posledným potomkom svojich rodičov. Volám sa Andy a mám desať rokov, hoci vyzerám na jedenásť.

Anču ste už videli. Keby ste náhodou mali štrnásťročného brata a hľadali preňho tú najhoršiu babu na svete, odporúčam. Rodičia sú inak v pohode, teda ak práve nie sú na segrinej strane.

A to je vlastne celá naša família. Teda, je tu ešte… Punťo.

Asi nemusím dodávať, že ho chcela kúpiť hlavne Anča. Keby to záviselo odo mňa, celé by som to zariadil trochu inak.

Treba si občas aj zasnívať, najmä keď je realita krutá. Akoby nestačilo, že sa musím Anči teraz ospravedlniť, ešte mi aj fotríci skonfiškovali komiks. Škoda, Tuli a Viki by mali radosť.

Sú to nielen moji najlepší kamoši, ale aj skutoční fanúšikovia mojich komiksov. A Anča je medzi mojimi kamošmi tou najobľúbenejšou komiksovou postavou. Už vznikla celá séria komiksov, v ktorých je hlavnou hrdinkou.

Vrešťan z močiara (k tomuto názvu ma inšpirovala zelená maska a uhorky na Ančinom ksichte) mala byť zajtrajším hitom, ale na to už môžem zabudnúť. Namiesto toho musím trošku ponamáhať fantáziu a nájsť tie správne slová, vďaka ktorým si zachovám zvyšky dôstojnosti.

Ľahké to nebude, ale chlap s mojím intelektom zvládne každú situáciu. Usmievam sa a najsúcitnejšie ako dokážem, odpoviem:

Segra okamžite očervenie. Mračí sa, škúli a aj tých jej zopár mozgových buniek pracuje na plné obrátky hľadajúc vhodnú odpoveď. V takýchto chvíľach ma občas prepadnú výčitky svedomia. Tá chudera nemá so mnou najmenšiu šancu. Je to trochu ako hrať futbal so škôlkarmi. Nech bežia, koľko bežia, gól dajú len vtedy, keď im to dovolíš. Au! Bolesť vo vykrútenej ruke ma vytrhne z myšlienok.

Samozrejme, mohol by som na silu tiež odpovedať silou. Od minulého roka chodím na karate a som naozaj dobrý. Stačil by kop z otočky a segra by sa okamžite rozrevala. Ale ja som džentlmen. A džentlmen nikdy nekope baby z otočky. Ani keď sú to sestry.

Ďalšia vlna bolesti mi zaleje ruku a ja počujem svoj zmenený hlas: „Jasné! Pusť ma!“

Inteligentní ľudia ako vy alebo ja chápu, že je to len lesť, že vôbec nemám v pláne vzdať sa pod náporom hrubej sily. Dodajme, že účinná lesť.

Asi vám nemusím vysvetľovať rozdiel medzi útekom a taktickým stiahnutím sa na vopred vyhliadnutú pozíciu, akou je napríklad v danej chvíli moja izba.

No dobre. Je načase trochu si usporiadať myšlienky. Nedeľa sa nezadržateľne blíži ku koncu. Keď si spomeniem na dnešnú vec s Vrešťanom, zdá sa mi, že na večerné pozeranie telky môžem zabudnúť. Aj tak budú fotrovci pozerať iba správy a podobné programy. Už zopár dní v nich stále točia o tom istom: niekto ukradol zbierku dvoch tisíc maličkých diamantov.

Zlodej sa zablysol šikovnosťou. Obišiel všetky zábrany a kompletne vyčistil vitrínu s diamantmi, nenechal tam ani ten najmenší. Musím sa vám pochváliť, že som sa o celej záležitosti dozvedel medzi prvými, ešte predtým, ako z toho médiá urobili veľkú správu týždňa. Že odkiaľ? Od mamy. Prišla domov celá bledá a vážna, otcovi povedala, že má, citujem „niečo obrovské“. Otec ozelenel a vyšlo z neho len:

Mama hneď odpovedala, že nie, že ide „iba“ o krádež storočia a vybrali ju, aby viedla celé vyšetrovanie. Asi už tušíte, že mama pracuje na polícii. Je detektívkou, ale na polícii sa tomu hovorí inšpektor. Mama vždy s úsmevom dodáva:

V každom prípade mama vtedy povedala v rýchlosti toľko, koľko mohla. Bohužiaľ rozhovory s mamou o práci nie sú veľmi zaujímavé, lebo najčastejšie hovorieva:

Na druhý deň sa celé mesto zbláznilo. Televízia, rádio, noviny. Všetci vytrubovali o „drzej lúpeži“ a o tom, že vyšetrovanie vedie najschopnejší inšpektor na policajnom riaditeľstve. Čiže mama. Musím uznať, že som v škole dramaticky postúpil na vyššie priečky a dokonca aj šiestaci sa ma vypytovali, či viem niečo o diamantoch alebo akýchkoľvek postupoch vo vyšetrovaní. V takých chvíľach som sa tváril záhadne a odpovedal:

Aj mamina by bola na mňa hrdá nebyť toho, že kvôli tomu prípadu teraz nemá vôbec na nič čas. Zlodej nezanechal žiadne stopy a môžeme len dúfať, že sa s tými diamantmi niekam ešte nevyparil. V médiách hovorili, že je v pohotovosti celá colná služba a že budú dokonca aj kontroly na cestách.

Keď mala mama v práci obyčajne blázinec, starostlivosť o nás preberal otec. Ale tentoraz ani on nevie, citujem, „kde má hlavu“. Do jeho autoservisu prišlo brutálne vytunené Porsche, model 911. Oprava sa stále naťahuje, čím sa dobré meno tatovej firmy dostáva do ohrozenia. Inak, to auto vyzerá famózne aj pokazené. Uprosíkal som otca, aby mi aspoň na chvíľu dovolil si sadnúť doň. A keď sa nepozeral, urobil som niečo, čo bolo doteraz špecialitou mojej sestry. Selfíčko.

No schválne, nech prvý hodí kameňom ten, čo odolal Porsche 911. Nikoho nevidím. Nech je, ako chce, fotku som hneď poslal Tulimu a Vikimu. Zareagovali tak, ako to len najlepší kamoši vedia.

Uvidíme, čo povedia zajtra v škole, keď im ukážem, aké skóre som získal v Šialenej jazde.

Nemám rád prekvapenia. Najmä v pondelok ráno. A najmä tie nepríjemné. Bohužiaľ, od chvíle, čo som vošiel do školy, sa na mňa zlé správy začali lepiť ako kovové piliny na magnet. Prvú podpásovku mi zasadil Tuli.

Hajzlík, nabil ma viac ako o tisícpäťsto bodov. To sa nerobí! Šiel som spať som až o pol jednej, aby som dosiahol taký výsledok. A Tuli mi nielenže vyfúkol mojich päť minút slávy, ale je aj drzo vyspatý. Druhá rana prišla od Vikiho.

Polročná písomka? Musel som kuknúť do poznámok, aby som sa uistil, že si kamoši zo mňa nerobia dobrý deň.

Sakra! Majú pravdu. No bomba. Inteligentným ľuďom ako vy nemusím vysvetľovať, že šikovní jedinci ako ja sa nemusia systematicky každý deň bifliť. Bystrejším jedincom, ako som napríklad ja, stačí hodiť očkom na zadané učivo deň pred písomkou. Ale keďže mi ani jeden z mojich kamošov neráčil pripomenúť písomku ani v sobotu, ani v nedeľu, namiesto toho, aby som využil svoje geniálne schopnosti a prelistoval si poznámky, som posledné hodiny pred zaslúženým odpočinkom trávil inak.

Začala ma štípať tvár a celý som sa akosi rozhorúčil.

„Fíha! Andy, meníš farby ako chameleón!“ Za túto poznámku by som Vikiho najradšej nakopal. Bohužiaľ, Viki tiež chodí na karate a musím uznať, že je celkom dobrý. Teda, techniku má slabú, ale o to viac sa snaží.

„Nehovor, že si zabudol na písomku.“

Občas mám pocit, že Tuli je na rovnakej intelektuálnej úrovni ako moja segra.

„Ale čo si,“ zaklamem až sa práši.

V skutočnosti horúčkovito rozmýšľam, či si stihnem urobiť ťahák pred treťou hodinou, vtedy máme matiku.

„Fíha!“ Vikimu od údivu spadne sánka.

Už-už si pomyslím, že pozerá priveľa amerických filmov a postupne sa mení na jedno z tých deciek, čo všetko okolo seba komentujú slovami:

Ale kým mu stihnem pohotovo odpovedať, pozriem sa rovnakým smerom a sánka mi tiež klesne.

„To kto je?“ zamrmlem pri pohľade na čarovnú bytosť.

„Nová zubárka,“ zaduní v mi hlave známy hlas. Ani sa nemusím otočiť, presne viem, kto za mnou stojí a zase sa predvádza svojimi vedomosťami. Triedna premiantka Karolína. Alebo ako ju volajú kamošky: Kaja alebo Kerolajn. Baby. Ani dobré prezývky nevedia vymyslieť.

Prečo sa dnes o všetkom dozvedám ako posledný? Tuliho rekord, polročná písomka z matiky a teraz aj pani Boženka odchádza do dôchodku. Nepáči sa mi to. V žalúdku ma nepríjemne zviera, až mi je z toho zle. Ale to skôr pri slove „zubárka“ ako od prekvapenia. Niežeby som ich nemal rád. Proste sa mi nepáčia ľudia, čo strávia polku života pozeraním iným ľuďom do huby. Pani Boženka bola z tohto hľadiska výnimočná. Mala svoje roky a vo svojej práci sa viac spoliehala na skúsenosti, a nie zmysly, ktoré bývajú často zradné.

Pani Boženka bola fajn. A táto nová? Hmm… Na prvý pohľad budí omnoho lepší dojem, ale… Veď práve, inteligentní ľudia ako vy a ja chápu, že môže mať trochu iný prístup k problémom ústnej dutiny ako jej predchodkyňa. Ale na diskusie teraz nie je čas. Namiesto toho Karolíne odpovedám:

S kamošmi sa rehoceme a Karolína odchádza nadurdená. Veď čo iné sa dá čakať od báb? Večne revú a na všetko sa urážajú. No je pravda, že „Kerolajn“ je trochu iná. Musím objektívne uznať, že to zvláda. Chodí s nami na karate.

CŔŔŔN! Zvonenie mi pripomenie tú najdôležitejšiu vec. Matiku. Matiku, čiže test. Mám dve hodiny na to, aby som si urobil ťahák, inak je po mne.

„Na matiku,“ vysvetľujem Tulimu, ktorý sa tvári nechápavo.

„Čo si, Andy. Teraz sa ideš učiť?“ Viki si od údivu až šúcha okuliare.

„Sa idem, no,“ prehodím ľahostajne. „Zabezpečím si… poistku.“ Žmurknem a už nič nemusím vysvetľovať. „Poistka“, to je náš výraz pre ťahák.

Vďaka tomu sa môžeme bez obáv rozprávať aj pri učiteľoch, čo je dosť zábavné. Raz sme sa dokonca takto rozprávali pri riaditeľovi.

Tuli vytiahne z ruksaka učebnicu. To je teda ťažká bichla! Asi prvýkrát tento rok držím v rukách učebnicu matiky. Ale čoby matiky!

Vôbec nejakú učebnicu držím v rukách prvýkrát v tomto roku! A rád by som podotkol, že mi ani z jedného predmetu nehrozí guľa. Záver si urobte sami.

Tuli a Viki. Bez nich by chodenie do tejto búdy bolo peklo. No dobre, trochu preháňam, ale s nimi sa to vyučko dá ešte ako-tak dá prežiť, dokonca aj v mojom prípade.

Prešli dve hodiny, pozor, citujem mamu, „akoby si bičom pleskol“. Čiže rýchlo. V každom prípade tu je výsledok môjho diela na slovine a dejáku.

„Tak či onak, som pripravený na polročnú písomku z matiky.“ Som na seba hrdý, keď si spomeniem na všetkých tých kockáčov, čo celý víkend zabili biflením sa niečoho, čo sa dá vybaviť na prvých dvoch pondelňajších hodinách. Zrazu sa do môjho pravého ucha ako dýka zabodne čísi šepot:

Ani sa neobrátim, len zasyčím ako jedovatý had:

„Vypadni, Kerol!“

Chalani sa začnú rehotať a ja počujem vytúžený zvuk – cupkanie vzďaľujúcich sa krokov.

Uvítal by som aj nejaké to pochvalné slovo, ale zrazu zazvoní. Vkladám si „poistku“ do vrecka a rýchlo si hľadám strategický flek v poslednom rade. Keď do triedy vojde matikárka, som pripravený zviesť neľútostný boj s Pytagorom a ďalšou plejádou bradatých chlapíkov, čo nemali čo robiť, tak vymýšľali, v akom sú vzťahu strany trojuholníka a podobné záležitosti.

Počuli ste to tiež? Aké popresádzame? Odkedy?

Nie je to v rozpore s ústavou?

Srdce mi na chvíľu prestalo biť. Do prvej lavice? Vedľa slečny „Odpisovať je podvod“? To je čistá smrť! K tomu ešte tie prihlúple úsmevy chalanov. Ako keby som si ja sám chcel sadnúť vedľa baby.

Fajn. Už bývalo aj horšie. Píšem si otázky. Pokoj. Nádych. Výdych. Pohodička. A teraz sa pozrieme na otázky.

Mohli by mi dať papier s hieroglyfmi, bolo by to rovnaké.

Keby som nemal vo vrecku bezpečne ukrytý profesionálny ťahák, mohol by som to rovno zabaliť. Najradšej bez podpisu. Mrknem sa na matikárku. Čo všetko vidí cez tie hrubé sklá? Modlím sa, aby jej zorné pole nebolo väčšie ako pol metra. Veď som nútený urobiť niečo, čo sa ešte nikomu nepodarilo. Musím odpisovať rovno pod učiteľkiným nosom. Bystrým ľuďom ako vy asi nemusím vysvetľovať, čo znamená, že „pod lampou je najväčšia tma“. Mama miluje toto príslovie, vraj dokonale sedí na mnohé krimiprípady. Dúfam, že sa ukáže byť pravdivé aj v školských podmienkach.

Oveľa lepšie! Takáto písomka sa mi pozdáva! Karolína s odporom prská, ale ja sa nemienim znížiť na jej úroveň a v žiadnom prípade nebudem tráviť večery učením sa. Inteligentní ľudia si život vedia zariadiť tak, aby mali čo najviac voľna – to je moje heslo. Len dúfam, že ma Karolína nebonzne.

Som prekvapený, aký dobrý ťahák sa mi podarilo urobiť za necelé dve hodiny. Test mi ide ako po masle. Chvíľu dokonca uvažujem, či by som s mojím talentom nemal ísť na matematickú olympiádu.

Ale rýchlo túto myšlienku zavrhnem. Na matematika som príliš veľký fešák. Pozriem sa na Karolínu – ešte nemá urobenú ani polovicu, a to je z matiky najlepšia v triede. A nielen z matiky.

Vraj je aj celkom pekná, ale ja by som si tým nebol celkom istý. Chalani tak vravia. Zboku asi nevyzerá najhoršie.

Múdri ľudia už dávno zistili, že ženy dovedú mužov do záhuby. Viete čo? Mali pravdu. Kvôli tomu nešťastnému Karolíninmu profilu som zabudol byť ostražitý. Bohužiaľ, matikárka mala postreh, a čo je horšie, tie jej sklá v okuliaroch sa ukázali byť bezchybné.

Okej, moja výhovorka asi nebola taká geniálna ako inokedy, ale… nič iné mi v tej chvíli nenapadlo. Vraj človek stráca polovicu inteligencie, keď je v strese. Keď sa na to pozeráme takto, ja budem asi génius. Táto myšlienka ma hreje pri srdci, kým smutne kráčam smerom k riaditeľovmu kabinetu.

Čosi také som jakživ nevidel. Rad? K školskej zubárke? Chápem, vyzerá bohovsky, ale haló! Ľudia, spamätajte sa! Nedajte sa zviesť jej ladným noštekom. V jej ordinácii vás nečaká nič okrem vŕtačky s pomalými a rýchlymi obrátkami. Niežeby ma nejako trápili problémy prvákov. Sám som teraz v kaši až po uši.

Podľa môjho skromného názoru by muž mal so cťou prijímať údery, ktoré mu zadáva osud. Rozhodol som sa, že mužne znesiem to, čo mi o chvíľu povie riaditeľ. Zaklopal som. Spoza dverí sa ozval tlmený riaditeľov hlas: „Prosím.“ Vošiel som a už celkom zreteľne som počul: „… počkať.“

Koniec ukážky

Table of Contents

TItulná strana

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3