Kristina Ohlsson

LOTUS BLUES

Copyright © Kristina Ohlsson 2014 Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2019 by Zuzana Inczingerová a Lenka Kočišová

Cover images © plainpicture/Phillip Gätz (figure) & plainpicture/Lumi Images/Hudolin-Kurtagic (bridge)

Design by craigfraserdesign.com

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6474-8

PRVÁ ČASŤ

„Ide o moju sestru.“

PREPIS ROZHOVORU S MARTINOM BENNEROM (MB)

PUBLICISTA: FREDRIK OHLANDER (FO),

novinár na voľnej nohe

Miesto stretnutia: izba č.714, Grand Hôtel, Štokholm

MB: Rozpoviem vám príbeh. Hneď na začiatku vás však chcem upozorniť, že mi nebudete veriť. V poriadku? A viete čo? Seriem na to. Pretože musím niekomu porozprávať o tom, čo sa mi stalo. Od začiatku až do konca. Bez prerušenia.

FO: Dobre, nebudem vás prerušovať. Vlastne som za to aj zaplatil. Nie som ani policajt, ani sudca. Budem ticho sedieť a počúvať.

MB: Dúfam. Najdôležitejšie však nie je, že ma budete počúvať, ale že si budete robiť poznámky. Aby sa môj príbeh navždy zachoval. V opačnom prípade nemá náš rozhovor žiaden zmysel. Rozumiete mi?

FO: Samozrejme. Preto som tu. Chcem počuť vašu verziu príbehu.

MB: Nebudete ju počuť.

FO: Prosím?

MB: Vraveli ste, že ste tu, aby ste si vypočuli moju verziu, čo sa stalo. Naznačujete teda, že existuje viacero verzií. Moja a ešte aj niekoho iného. To však nie je pravda.

FO: V poriadku.

MB: Viem, myslíte si, že som buď hlúpy, alebo naozaj pomätený. Ubezpečujem vás, že nie som ani jedno.

FO: Čo keby sme začali pekne od začiatku a nediskutovali o tom, čo si myslím či nemyslím. Presviedčate ma, že ste obeťou sprisahania. Tvrdíte, že vás obvinili zo zločinu, ktorý ste nespáchali.

MB: Idete na to veľmi zhurta.

FO: Naozaj?

MB: Vy ste predsa navrhovali, aby sme začali od začiatku. Sám ste to nedodržali. Pretože tento príbeh sa nezačal vo chvíli, keď som si sadol na lavicu obžalovaných.

FO: Ospravedlňujem sa, samozrejme, máte pravdu. Prečo však už nezačnete rozprávať? Nech sa náš rozhovor konečne vyvíja želaným smerom.

MB: Odpustite mi, že si dávam tak záležať na detailoch. To, čo napíšete po skončení nášho rozhovoru, bude zrejme najdôležitejšie, čo ste počas života napísali.

FO: O tom vôbec nepochybujem. (Ticho)

MB: Skôr ako sa pustíme do práce, musím vám ešte niečo ozrejmiť.

FO: Áno?

MB: Na šibnutejší príbeh prešpikovaný samými klišé asi už nikdy v živote nenatrafíte.

FO: Myslíte?

MB: Určite. Tento príbeh sa vyznačuje všetkými špecifikami. Neobjasnená vražda. Obávaný narkobarón. Úspešný advokát závislý od sexu. A k tomu – fanfáry – malé roztomilé dieťa. Inými slovami námet na úspešný film. Keby nebolo jedného podstatného detailu.

FO: Akého?

MB: Nejde o film. Naozaj sa to stalo. Tu a teraz. Všetkým hlupákom rovno pod nosom a nikto si nič nevšimol. A sprvu sa naozaj zdalo, že o nič nejde.

1

Bol to Bobby, kto so sebou priniesol škaredé počasie. Dážď nie je v Štokholme nevídaný jav. Jasne si spomínam, že predtým ako do môjho života vstúpil on, svietilo slnko.

Takmer neustále. Isteže, občas vonku spŕchlo. Nemal som toho na práci veľa a tak mi to aj vyhovovalo. Bolo leto, čoskoro som mal ísť na dovolenku. Spolu s Lucy sme sa chystali do Nice, vylihovať na pláži a kúpať sa v mori. Popíjať kokteily a navzájom sa natierať opaľovacím krémom. Belle mala ísť na prázdniny k starým rodičom. Úplne posledná vec, ktorú si v takej chvíli želáte, je, aby vám niekto tesne pred koncom pracovného času zazvonil pri dverách. Náš asistent Helmut ho zaviedol do mojej kancelárie. Zastal na prahu dverí.

Spoznám problém na prvý pohľad. V rovnakej chvíli, ako môj zrak spočinul na Bobbym, som si uvedomil, že ma čakajú nepríjemnosti. Netýkalo sa to ani tak jeho oblečenia. Rovnako to nemalo nič spoločné s tým, že smrdel ako stará továreň na výrobu cigariet. Nie, odhalili ho oči. Boli ako dve guľky z pištole. Čierne ako uhoľ.

„O čo ide?“ spýtal som sa a ani som sa neunúval zložiť nohy zo stola. Môj pracovný čas sa totiž chýlil ku koncu.

„Najprv sa musíte so mnou pozhovárať,“ odvetil muž a vstúpil do miestnosti.

Nadvihol som obočie.

„Nie som si vedomý, že by som vás vyzval, aby ste vošli dnu,“ ozval som sa.

„Zvláštne,“ odpovedal. „Pretože presne to som urobil.“ Nato som zložil nohy zo stola a vzpriamil sa na stoličke. Muž ku mne natiahol ruku.

„Bobby T,“ predstavil sa.

Zasmial som sa mu rovno do tváre. A nebol to vôbec príjemný smiech.

„Bobby T?“ zopakoval som. „Aké zaujímavé!“

V skutočnosti som však chcel povedať čertovsky smiešne. Došľaka, kto sa už len môže nazývať Bobby T a bývať v Štokholme? Znelo to ako hlúpa prezývka patriaca zlému gangstrovi zo zlého filmu.

„V triede sme boli dvaja chlapci s rovnakým menom. Preto nás museli odlíšiť. Jeho volali Bobby L a mňa Bobby T.“

„Aha, teda tak,“ vypadlo zo mňa. Dvaja chlapci s menom Bobby. Veľmi nezvyčajné. Vlastne nie nezvyčajné, rovno nepravdepodobné. Musel som sa veľmi premáhať, aby som sa nesmial ešte viac.

Bobby stál pred mojím kancelárskym stolom a mlčal. Premeriaval som si ho pohľadom od hlavy až po päty.

„Tak to v každom prípade bolo,“ potvrdil. „Ak ma nechcete volať Bobby T, nevadí. Pokojne mi vravte Bobby.“

Moje myšlienky sa ešte raz vrátili k americkým filmom. V nich by totiž Bobby zosobňoval obrovského černocha, ktorého matka by nosievala vo vlasoch natáčky a otec by sa živil ako bankový lupič. On sám by bol najstarší syn zo štrnástich detí a svoje frajerky by namotával na historku o tom, ako svojich súrodencov odprevádza do školy, kým jeho mama zametá chodníky. Ženy vždy naletia na podobné hovadiny. Mužov, ktorých treba ľutovať.

Ale späť ku skutočnému Bobbymu. Bol beloch, vychudnutý a pôsobil vyčerpane. Mal kučeravé vlasy, ktoré sa priam leskli od mastnoty. Čo vlastne chce tento chlapík?

„Možno by ste radšej mali prejsť priamo k veci,“ vyzval som svojho návštevníka, ktorého som začínal mať plné zuby. „Viete, nežartoval som, keď som vravel, že môj pracovný čas sa chýli ku koncu. Navyše sa večer chystám na rande, takže by som sa predtým ešte rád osprchoval a prezliekol. To predsa chápete, nie?“

Nebol som však o tom vôbec presvedčený. S Lucy sme sa občas zabávali tým, že sme hádali, kedy si tá či oná osoba užila sex naposledy. Bobby vyzeral, že si poriadne nezasexoval už niekoľko rokov. Dokonca som nevedel ani odhadnúť, či aspoň onanuje. Lucy je v tomto omnoho lepšia. Vraví, že to, či muž onanuje veľa alebo vôbec, možno odpozorovať zo spodnej časti dlane.

„Neprišiel som kvôli sebe,“ oznámil Bobby.

„No nie,“ vzdychol som si. „Koho sa to teda týka? Vášho otca? Matky?“

Alebo kumpána, ktorý nemal v úmysle prizabiť tú tetku, čo minulý týždeň prepadol a okradol?

To som však nepovedal.

Naučil som sa, kedy je lepšie držať hubu.

„Týka sa to mojej sestry,“ odvetil Bobby.

Ošíval sa a prvý raz od príchodu jeho pohľad zmäkol. Preplietol som si prsty a čakal v nádeji, že zo mňa vyžaruje trpezlivosť.

„Dám vám desať minút, Bobby T,“ vyhlásil som. Nech si nemyslí, že má všetok čas sveta len pre seba.

Bobby viackrát nemo prikývol na znak súhlasu. A potom sa bez vyzvania posadil do jedného z kresiel vyhradených pre návštevy.

„Všetko vám poviem,“ ozval sa. Akoby som mu nejakým spôsobom naznačil, že ma jeho príbeh zaujíma. „Potrebujem, aby ste jej pomohli. Mojej sestre. Chcem, aby ju zbavili obvinenia.“

Koľkokrát počuje právnik zaoberajúci sa trestným právom podobnú vetu? Ľudia sa dokážu ocitnúť vo veľmi ošemetných a nebezpečných situáciách a potom žiadajú pomoc, aby sa z nich dostali. Tak to však nefunguje. Mojím poslaním ako právnika nie je priviesť ich do neba, hoci mali skončiť v pekle. Mojou úlohou je dohliadnuť, aby tí, ktorí o tom rozhodujú, odviedli svoju prácu poriadne. A to zväčša aj robia.

„Tvrdíte, že ju obvinili zo spáchania trestného činu?“ uisťoval som sa.

„Nie jedného. Viacerých.“

„V poriadku, takže je obvinená zo spáchania niekoľkých trestných činov. Nepridelili jej náhodou obhajcu?“

„Pridelili. Nerobil si však svoju prácu.“ Rukou som si prešiel po brade.

„Preto si chce najať nového právnika?“ Bobby pokrútil hlavou.

„Ona nie,“ odvetil. „Ja áno.“

„Prepáčte, ale teraz vám akosi nerozumiem. Potrebujete právnika? Alebo si myslíte, že vaša sestra potrebuje nového právnika?“

„To druhé.“

„Prečo sa o to usilujete, ak s vami vaša sestra nesúhlasí?“ spýtal som sa. „Ľudia by si mali dávať väčší pozor a nevravieť druhým, čo potrebujú. Väčšina z nich sa totiž dokáže o seba postarať bez pomoci iných.“

Bobby preglgol a jeho pohľad stvrdol.

„Moja sestra medzi nich nepatrí,“ odpovedal. „Nikdy sa nevedela o seba postarať. Vždy som sa o ňu staral ja.“

Takže som mal do činenia so zodpovedným bratom. Aké krásne. Na svete by ich malo byť viacej. Alebo možno ani nie.

„Počujte,“ pustil som sa do objasňovania, „pokiaľ vaša sestra nie je maloletá ani zbavená svojprávnosti, nemáte žiadne právo miešať sa do jej obhajoby. V skutočnosti by ste jej ešte mohli zavariť. Zapôsobí lepšie, ak sa bude rozhodovať sama za seba.“

Bobby sa nahol dopredu a lakťami sa opieral o môj písací stôl. Nevydržal som nápor jeho dychu a musel som sa odtiahnuť.

„Nepočúvate, čo vám hovorím,“ začal. „Povedal som, že moja sestra sa o seba nevedela nikdy postarať. Nevedela. Minulý čas.“

Nijako som nezareagoval, čakal som, čo bude nasledovať.

„Je mŕtva,“ uzavrel Bobby T. „Zomrela pred pol rokom.“ Prekvapiť ma dokáže len máločo, lepšie povedané takmer nič. Tentoraz som však zostal prekvapený. Bobbyho T som nemohol odmietnuť, ako by som to urobil v prípade opilca či namysleného grobiana.

„Vaša sestra je mŕtva?“ zopakoval som pomaly.

Bobby T prikývol, očividne sa mu uľavilo, že som konečne začal chápať súvislosti.

„V tom prípade mi musíte vysvetliť, prečo ste sem vlastne prišli,“ vyzval som ho. „Pretože mŕtvi ľudia nepotrebujú obhajcu.“

„Moja sestra áno,“ vyhlásil Bobby a hlas sa mu zachvel.

„Nejaký hajzel jej zničil život svojimi falošnými obvineniami a ja chcem, aby ste mi to pomohli dokázať.“

Teraz som pokrútil hlavou ja. Slová som volil veľmi opatrne.

„Bobby, v takom prípade by ste sa mali obrátiť na políciu. Ja som právnik. Nezaoberám sa policajným vyšetrovaním. Ja...“

Bobby tresol päsťou do stola, až som od ľaku poskočil na stoličke.

„Seriem vám na to, čím si myslíte, že sa zaoberáte,“ zahrmel. „Teraz ma budete pozorne vnímať. Viem, že ste chceli mojej sestre pomôcť. Preto som tu. Počul som, ako ste to vraveli. V rádiu.“

Od úžasu som otvoril ústa.

„Počuli ste, ako som v rádiu hovoril, že chcem vašej sestre pomôcť?“

„Presne to ste povedali. Obhajovať niekoho ako ona vraj musí byť snom každého právnika.“

Pomaly mi začínalo svitať. Postupne mi dochádzalo, o kom to vlastne hovorí. Kto bola jeho sestra.

„Ste brat Sary Texasovej,“ vydýchol som.

„Tellovej! Volala sa Tellová!“

Zúrivosť v jeho hlase ma prinútila urobiť krok vzad. Tón jeho hlasu sa menil neuveriteľne rýchlo.

„Vraveli ste, že jej chcete pomôcť,“ zopakoval. „Povedali ste to v rozhlasovom vysielaní. Takže ste to museli myslieť vážne.“

Ach, dopekla!

„Bola to debata o súčasných zločinoch,“ vysvetľoval som a pokúšal sa, aby môj hlas znel neutrálne. „Vyjadril som sa veľmi unáhlene. Bola to hlúpa chyba. Prípad vašej sestry bol nanajvýš nezvyčajný. Preto som sa zmienil, že jej prípad musí byť snom každého právnika.“

Takmer som nedokázal uveriť, že je to pravda.

Predo mnou sedel brat ženy, ktorá sa priznala k nemenej ako piatim vraždám, utiekla z prísne stráženej väzby a deň pred plánovaným začiatkom súdneho pojednávania spáchala samovraždu.

„Veľmi dobre viem, čo ste povedali,“ trval na svojom Bobby. „Dookola som si prehrával záznam debaty. Zavesili ho totiž na internet. Potom som si vás preklepol. Ste veľmi šikovný.“

Človek dosiahne všetko, ak použije lichôtky. Preto povedal, že som veľmi šikovný.

Okrem toho som s ním úplne súhlasil.

Taký šikovný, aby som dokázal prebudiť mŕtvych k životu, však nie som.

„Obávam sa, že budete musieť akceptovať fakty,“ poznamenal som. „Vašu sestru obvinili z obzvlášť závažných trestných činov. Ona sa k nim navyše priznala, Bobby. Pozerala sa šéfovi vypočúvacieho tímu a žalobcovi priamo do očí a povedala, že tých ľudí zavraždila. Najprv zabila dvoch ľudí v americkom štáte Texas, keď pracovala ako opatrovateľka detí. Doma v Štokholme zabila neskôr ďalších troch. Dôkazy proti nej boli – a sú – závažné. V súčasnosti pre ňu nemôžete nič urobiť.“

Kým prehovoril, prešla dlhá chvíľa, počas ktorej tam len mlčky sedel a pozeral na mňa.

„Klamala. Nikoho z nich nezavraždila. A viem to dokázať.“ Rozhodil som rukami na znak, že sa vzdávam. Potom mi však napadlo, čo som mu mal povedať už na začiatku nášho rozhovoru.

„Ak naozaj disponujete informáciou, ktorá môže zbaviť vašu sestru viny, musíte ísť na políciu. Okamžite. Pretože v takom prípade to znamená, že vrahom je niekto iný, a polícia ho musí zastaviť.“

Keď sa naštvem alebo rozprávam s obrovským odhodlaním, rozšíria sa mi nozdry. Rovnako ako koňovi. Bola to jedna z prvých vecí, ktorú mi Lucy povedala po našom stretnutí. Keby ma teraz videla, asi by sa rehotala na plné kolo.

„Rozumiete, čo vám vravím, Bobby? Musíte ísť na políciu.“ Ten prekliaty dážď freneticky bubnoval na okenné sklo za mnou, až som mal pocit, že každú chvíľu povolí pod jeho náporom.

Bobby vyzeral rovnako odhodlane.

„Už som bol na polícii. Neverili mi. Neverili mi, keď Sara žila, a neveria mi ani po jej smrti.“

„Musíte tam zájsť znova.“

„Nebude ich to zaujímať.“

„Možno pôsobia takým dojmom, no verte mi, počúvajú. Ak sa po rozhovore s vami rozhodnú nepodniknúť ďalšie kroky, urobia tak preto, lebo jeho obsah vyhodnotia ako nerelevantný. A v takom prípade musíte ich rozhodnutie akceptovať.“

Bobby vstal tak rýchlo, až prevrhol stoličku. Jeho bledá tvar zrazu nadobudla krvavočervený odtieň.

„Nikdy nemôžem akceptovať to, čo vyviedli Sare! Nikdy!“ Aj ja som vstal.

„Potom skutočne netuším, čo by ste mali spraviť,“ povedal som. „Pretože ja vám nemôžem pomôcť.“

V jednej sekunde som mal pocit, že mi jednu vrazí, ale vzápätí vyzeral, že sa snaží svoju nenávisť udržať na uzde. Rozopol si kabát a z vrecka vybral poskladaný papier.

„Tu,“ naznačil a podával mi papier. Neochotne som ho vzal do ruky a vyrovnal ho.

„Aha,“ hlesol som, keď som prečítal jeho obsah.

„Dôkaz,“ vyhlásil Bobby. „Dôkaz, že bola nevinná.“ Prečítal som si ho znova.

Vyzeralo to ako lístok na autobus alebo na vlak. V angličtine.

Houston to San Antonio

5.30 PM

Friday 8 October 2007

Vnútorne som bojoval s narastajúcim podráždením. Nemal som čas na podobné žartíky.

„Autobusový lístok, ktorý si niekto kúpil na trase z Houstonu do San Antonia na ôsmeho októbra dvetisícsedem s odchodom o pol šiestej večer. Toto je dôkaz neviny vašej sestry?“

„Nie je to autobusový lístok, ale lístok na vlak,“ opravil ma Bobby nahnevane, akoby bol medzi tými dvoma druhmi lístka obrovský rozdiel. „Vidím, že prípad mojej sestry nepoznáte. Prvú vraždu, z ktorej Saru obvinili, spáchali v piatok ôsmeho októbra dvetisícsedem. Obeť vraždy zomrela o ôsmej večer. V texaskom meste Galveston. Vrahyňou však nemohla byť moja sestra, pretože v tom čase sedela vo vlaku na ceste do San Antonia. V rukách držíte jej cestovný lístok.“

Ani som netušil, kde začať. Jeden cestovný lístok ešte nič neznamenal. Pokojne sa mohla rozhodnúť, že do toho vlaku nenastúpi. Ak ten lístok na vlak vôbec patril jej.

„Odkiaľ ho máte?“ spýtal som sa a zamával som papierom.

„Od Sarinej kamošky Jenny. Aj ona pracovala ako opatrovateľka. V rovnakom meste ako Sara. Odniesla ho na políciu v Texase, no nechceli ho. Nakoniec to dopadlo tak, že ho poslala mne a ja som ho zaniesol sestrinmu ľahostajnému právnikovi.“

Čo viac k tomu dodať?

Mal pravdu, že som nepoznal detaily prípadu Sary Tellovej, ale naštudoval som si všetky kľúčové časti. Dôkazový materiál v jej neprospech bol solídny. Žalobca ho mal dostatok. V porovnaní s tým neznamenal jeden cestovný lístok absolútne nič.

Pochopil som, že Bobby neopustí moju kanceláriu, ak mu nedám niečo, s čím sa uspokojí a odíde. Nádej. Po nej prahnú všetci ľudia, ktorí prekročia prah dverí mojej kancelárie.

Preto som musel spraviť to, čo robievam, keď sa mi minú všetky ostatné možnosti.

Klamal som.

„V poriadku, Bobby,“ prehovoril som. „Urobíme to takto. Nechajte mi tu svoje telefónne číslo a lístok na vlak a ja sľubujem, že sa na to mrknem. Ozvem sa koncom týždňa, povedzme v nedeľu, a oznámim vám, či mám záujem pracovať na prípade vašej sestry. Ak sa rozhodnem nepokračovať, musíte moje rozhodnutie akceptovať. Sme dohodnutí?“

Vystrel som k nemu ruku.

Hodnú chvíľu váhal, no nakoniec mi podal svoju. Jeho ruka bola studená a suchá.

„Dohodnuté.“

Na kúsok papiera napísal svoje telefónne číslo. A potom konečne zmizol z mojej kancelárie. Sedel som v kresle a v rukách držal starý lístok na vlak. Sara a nevinná. Nemožné! Ak aj náhodou bola nevinná, teraz je to už jedno, pretože je nielen mŕtva, ale dokonca pochovaná.

Otvoril som vrchnú zásuvku a vložil do nej cestovný lístok.

O hodinu som sa mal stretnúť s Lucy, ktorá sa so mnou určite nevyspí, ak sa najprv neosprchujem. Najlepšie urobím, ak sa poponáhľam domov. Zrazu som počul, ako sa dvere na mojej kancelárii otvárajú a v nich stojí opäť Bobby.

„Dve veci,“ ozval sa. „Po prvé. Ako som už spomínal, Sara mala právnika. Nerobil si však svoju prácu poriadne, čo nepochybne zistíte sám, keď si preštudujete jej prípad. Zradil ju.“

„Prečo si to myslíte?“

„Mal informácie, ale nepovedal ich nikomu. Rovnako vedel aj o lístku na vlak, ktorý som vám dal. Okrem toho tu bolo ešte zopár iných vecí.“

Neznášam ľudí, ktorí rozprávajú v hádankách. Neznášam hry. Jediná osoba, s ktorou sa hrám, je Belle. Má štyri roky a ešte stále verí na Ježiška.

„Čo myslíte, čo asi vedel?“

„Porozprávajte sa s ním. Potom všetko pochopíte. Viac vám neprezradím.“

Prekážala mi jeho rétorika, nevedel som sa však prinútiť pokračovať v tomto rozhovore.

„A tá druhá vec? Vraveli ste, že máte na srdci dve veci.“ Bobby preglgol naprázdno.

„Môj synovec Mio. Zmizol v ten istý deň, ako moja sestra spáchala samovraždu. Chcem, aby ste ho vypátrali.“

Sara Texasová bola matkou malého chlapca. Polícia ju podozrievala, že zabila aj syna a jeho telo ukryla na neznámom mieste. Pokiaľ viem, policajné vyšetrovanie neprinieslo jedinú stopu, ktorá by viedla k objasneniu chlapcovho osudu.

„V tom prípade vás musím upozorniť na jednu podstatnú záležitosť. Toto je právnická kancelária, žiaden spolok pátrajúci po nezvestných osobách. Prepáčte. Sľúbil som, že sa pozriem na prípad vašej sestry, ale pri pátraní po nezvestnom synovcovi vám pomôcť nedokážem.“

„Oba prípady spolu súvisia,“ vyhlásil Bobby. „Uvidíte. Všetko sú časti skladačky jedného a toho istého príbehu.“ Nato sa zvrtol na päte a odišiel. Tentoraz sa už nevrátil.

2

„Mal by si vedieť, že dnes večer nemám v úmysle vyspať sa s tebou.“

Prečo ženy vôbec vravia niečo také? Stihli sme sa akurát posadiť a objednali sme si prvý drink, keď sa zrazu Lucy rozhodla, že zničí naše rande.

„Počuj, sex bola tá posledná vec, na ktorú som myslel cestou sem.“

„Ale, Martin.“

„Čo? Veď je to pravda.“

Priniesli nám drinky a ja som si pomaly usrkával z horkého nápoja. GT, večná klasika.

Prirodzene, že Lucy nezhltla moju do očí bijúcu lož. Pozná ma predsa. Pozná mužov, preto dobre vie, že na sex myslíme takmer neustále. Je to vrodené a nedá sa s tým nič urobiť.

„Ak si neuvažoval o sexe, na čo si teda myslel?“

„Na Saru Texasovú.“

Lucy odfrkla a takmer vyliala svoj drink. Vždy si objedná najprv cosmopolitan a potom víno.

„Tak tento sa ti naozaj podaril.“

Všimol som si, ako sa uvoľnila a ústa sa jej roztiahli do úsmevu. Možno si nakoniec naozaj zasexujeme. V každom prípade sa musím nabudúce Bobbymu úprimne poďakovať.

Pri myšlienke naňho som sa zamračil a hltavo som si odpil z GT. Vtom som pocítil na ramene Lucinu ruku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

PRVÁ ČASŤ „Ide o moju sestru.“

1

2