Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Tymelová

Keramika pro život s přírodou

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

info@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6889. publikaci

Texty a kresby: Mgr. Veronika Tymelová

Fotografie v knize a na obálce: Mgr. Veronika Tymelová, Bc. Bára Putalová – str.: 6 (srdce), 11 (jezero, rostliny, krajina), 41 (příroda), 47 (jíva, pupeny), 65 (ptáci, rostliny), 87 (rostliny), 115, 117, Ing. Hana Kříženecká – str.: 47 (včely), 49, 61 (škvoři) a Ing. Leoš Tymel – str.: 33, 34, 35, 63, 67, 73, 75.

Sazba a grafická úprava bloku a obálky: Karolína Bendová

Odpovědná redaktorka: Ing. Jana Minářová

Jazyková úprava: Bc. Michaela Tománková

Počet stran: 120

První vydání, Praha 2018

Vytisklo Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Design © Karolína Bendová, 2018

Názvy produktů, firem apod.použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků. Doporučení a pracovní postupy v této knize byly autorem ověřeny, přesto nelze za ně převzít odpovědnost. Autor ani nakladatelství neručí za jakékoliv věcné, osobní ani majetkové škody.

ISBN 978-80-247-2827-8 (ePub)

ISBN 978-80-247-2829-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-0463-5 (print)

ÚVOD

V ruce držíte knihu o keramice, o tvorbě a inspiraci, ale současně i o přírodě. Seznámíte se s různými technologickými postupy a také vám představím několik nápadů, kterými můžete ozvláštnit svoji zahradu a dům.

Knihu můžete vnímat jako můj osobní deník, ve kterém se prolíná život keramika a milovníka přírody v jedné osobě.

Budu ráda, když vás navnadí k tomu, abyste spolu s vašimi dětmi putovali krajinou nebo se brouzdali zahradou, pozorovali vše zblízka a své dojmy a zážitky potom společně zhmotnili ve svých výrobcích.

V prvních kapitolách budeme společně poznávat keramickou hlínu o trochu více, než je obvyklé.

Je to materiál, který z přírody pochází, je bytostně spjatý se zemí stejně tak, jako my. Hlína, ač odborně zpracovaná, vakuově zabalená a zakoupená v obchodě, nás vede zpět k Zemi a přírodě. Už první přivonění a dotek nás vrací k našim kořenům a otevírá cestu fantazii v naší tvorbě.

V kapitole Keramika v přírodě experimentujeme se surovým materiálem, díváme se kolem sebe, abychom objevili nejen hlínu, ale i nový vztah ke světu, a v přírodě našli neutuchající inspiraci.

V dalších kapitolách se vrátíme zpět domů nebo do keramické dílny, abychom naše bádání zúročili ve výrobě předmětů, které přinesou radost nám a užitek tvorům, pro které jsme je vytvořili a se kterými sdílíme kout zahrady, balkon nebo park.

Pokud budeme ke keramické hlíně přistupovat s pokorou, mohou být výsledky naší práce obohaceny o další rozměr. Dáme-li do tvorby více soustředění a nadšení, vzniknou tak předměty, kterých si budeme vážit, a které nám budou dlouho přinášet potěšení.

V knize se prolínají odborné postupy s osobními zkušenostmi a názory, které předkládám k zamyšlení, ale nejsou dogmatem.

Nekladu si za cíl zabývat se podrobně všemi aspekty, směry a způsoby zpracování keramiky. Spíše se procházím různými směry – u některých věcí se zastavím déle, jiných se jen letmo dotknu a ostatní pominu úplně.

POHLED DO ZÁKULISÍ

Složení keramické hmoty

Přírodní hlína se dá jen zřídka použít sama o sobě. Obvykle se k ní přidávají další suroviny ve snaze dosáhnout rovnováhy mezi plastičností, smrštěním, vypalovací teplotou a pevností.

(Steve Mattison – Jak se dělá keramika)

Keramická hmota – hlína

Různých druhů keramické hlíny existuje velké množství a každá má své specifické vlastnosti, které jsou dány především tím, jaké druhy jílů jsou použity a jaké další suroviny jsou přimíchány.

Mluvíme o pórovitosti hlíny, o její plasticitě, smrštění nebo ochotě nechat se ztekutit a o mnoha jiných vlastnostech té které hmoty.

Každá hlína se hodí na trochu něco jiného. Její výběr buď přizpůsobujeme projektu, pro který ji chystáme, anebo často musíme použít velkou vynalézavost a technický um, aby z hlíny, která nemá vhodné vlastnosti, přesto vzniklo dílo požadované kvality.

V dnešní době jsou všechny procesy výroby keramické hmoty z velké části zmechanizované. Jak těžba (většinou povrchová), mletí a drcení hlín, ostřiv i taviv, tak plavení, čištění, homogenizace či vakuové lisování.

Úkolem technologů je, aby složení keramické hmoty co nejvíce odpovídalo nejen účelu, ke kterému se hlína použije, ale také způsobu, jakým bude výsledný produkt vznikat. Zda točením na hrnčířském kruhu, lisováním, litím, zatáčením do forem nebo dalšími způsoby.

Požadovaným vlastnostem výsledného produktu se přizpůsobuje také množství a chemické složení jílů, taviv a ostřiv v hlíně. Keramická hmota, kterou koupíte v obchodě, je jen málokdy vyrobena pouze z jednoho druhu jílu, častěji se jedná o jíly namíchané v různých poměrech tak, aby hmota byla kvalitní a plnila svůj účel.

Suroviny

Hmoty, ze kterých vzniká keramická hlína, se dělí na dvě skupiny:

•suroviny plastické – jíly různého složení

•suroviny neplastické – ostřiva, taviva, oxidy kovů atd.

Taviva (např. živec, vápenec či dolomit) jsou materiály, které pomáhají snížit hranici vzniku taveniny ve hmotě a snížit tak teplotu slinutí. Také zvyšují pevnost výrobku.

Ostřiva tvoří v keramické hmotě jakousi kostru. Pomáhají hlíně držet tvar, zmenšují smrštění a tím zabraňují praskání a deformování výrobků. Kanálky, které se tvoří okolo zrnek ostřiv, může snadněji odcházet vlhkost. Kromě písků a lupku, se v dnešní době jako ostřivo používá šamot. Jedná se o již jednou vypálený, jemně rozemletý keramický střep. Jedná se o materiál, který má teplotu tání vyšší než 1 500 °C.

Šamot je odolný proti teplotním šokům, takže se v keramice projevuje jako velmi dobrý přítel, zejména plánujeme–li vytvořit větší plastiky nebo nádoby. Zrna ostřiv bývají rozemleta na různou velikost (frakci). Často bývá velikost zrn ostřiva zmíněna přímo na koupeném obalu v označení hmoty (například ostřená hlína VY 3/800).

Plastičnost hlíny se vylepší například přidáním kaolinu a plavené křídy, Ball Clay nebo bentolitu.

Ostřiva:

Jíly

Jak již bylo řečeno, základní složku keramických směsí tvoří přírodní jílovité horniny.

Ložiska jílů se vyskytují všude po světě celkem hojně a zdaleka ne všechna jsou geology zmapována. Pokud bádáme v geologických mapách České republiky, nalezneme tam zobrazena pouze ta ložiska, která jsou významná svojí velikostí a kvalitou, a jsou proto těžena. Například ložiska kaolinu u Sedlce na Karlovarsku jsou svojí kvalitou významná celoevropsky. Při současném tempu těžby budou vytěžena přibližně za 35 let.

Vznik jílovitých hornin

Jílem se označuje zemina s obsahem jíloviny (částice do 0,002 mm) 50–100 %. Zatímco prach vznikl pouze mechanickým rozpadem hornin, u jílových částic proběhla také takzvaná chemická eroze. Jev, kdy se z vody stává kyselina, můžeme pozorovat i v dnešní době a nazýváme jej kyselým deštěm (v tomto případě ale působí také síra v ovzduší). Jinými slovy, atmosférická voda reaguje se vzdušným oxidem uhličitým a vzniká mírně kyselý roztok, který se vsákne do půdy. Chemickou reakcí například se slídami a živci pak vznikají jíly, tento proces se nazývá kaolinizace. Podobným způsobem může fungovat i mořská voda.

Díky vazbě výskytu jílů na mořské prostředí můžeme najít jíly také v České republice. Nejmocnější jsou většinou ložiska maritimních jílů (Česká Třebová a třetihorní moře).

Kdybychom si prohlédli chemický vzorec například kaolinu, zjistili bychom, že voda je přímo obsažena v jeho chemických vazbách. Je to ta chemicky vázaná voda, se kterou musíme počítat při výpalu keramických výrobků, a která by zhatila celý výpal, kdyby byl nástup teploty u přežahu příliš prudký.

Proces, kdy odchází chemicky vázaná voda, se nazývá dehydroxylace jílových minerálů. Laicky řečeno – v této fázi hlína ztvrdne a je už vodou nerozpustná. Avšak je velmi pórovitá a křehká. (Rozklad kaolinitu a jeho přeměna na metakaolinit probíhá při teplotě 550–600 °C).

Jíly vznikaly a vznikají, pokud k tomu mají vhodné podmínky:

•zvětrávání vhodné mateční horniny, hlavně živců,

•srážky (nebo působení moře),

•vhodná teplota (tedy vyšší),

•geomorfologie (místa, kde se mohou hromadit),

•často také přítomnost rostlin (mnoho jílových ložisek se nachází v blízkosti uhelných slojí).

Jíly, které se ukládají na místě svého vzniku, nazýváme primární jíly.

Sekundární jíly bývají jemnější a na místo svého naleziště musely doputovat. Z místa svého vzniku byly odváty větrem, ale častěji odplaveny vodou. Jemné částečky jílu jsou unášeny proudem a ukládány spolu s jiným materiálem v nivách řek, ve slepých ramenech, v březích, případně jsou splachovány z kopců do nížin.

V praxi to znamená, že i když máme odzkoušené hlíny, které kupujeme od jednoho výrobce, a i když mají dokonce jedno označení, že se suroviny těží v jednom místě, nemusíme mít vždy vyhráno. Těžba se časem posunula o pár metrů dál a vlastnosti hlíny se tím mohly změnit. Pak nás třeba nepříjemně překvapí prasklinky, které se najednou ukáží na léty odzkoušené glazuře.

Vznik jílových ložisek v přírodě

Pokud si keramici připravují své keramické hmoty z nakoupených surovin sami, používají zpravidla šest základních druhů jílů:

Červenice – je příkladem dobře tvárných, nejčastěji používaných jílů. Hlína s příměsí železa vhodná pro nižší vypalovací teplotu (1 000–1 180 °C). Jíly podobných vlastností mohou mít různé barvy od šedavých po žluté s ohledem na příměsi. Je to druh, které s velkou pravděpodobností nalezneme běžně v přírodě.

Tyto jíly se nazývají též pórovinové.

Žárovzdorné jíly – se vyskytují často v blízkosti uhelných pánví. Po výpalu mají žlutohnědou barvu. Vyrábí se z nich také šamot. Snášejí teploty nad 1 580 °C.

Vysoce tvárné plastické jíly – V zahraničních publikacích se často vyskytuje jíl zvaný Ball clay. Bílý, velmi jemný, vysoce tvárný jíl, který se používá jako příměs do porcelánových a keramických hmot, glazur, šlemovek a engob. V České republice se ale netěží a musí se dovážet. Existují i jiné jíly obdobných vlastností, které však nejsou bílé. Někteří keramici proto používají jako náhradu za Ball clay jednu ze zahraničních bílých licích hmot, pálených na nízké teploty.

Kaolin – jak primární, tak i sekundární – je hornina, která je sama o sobě neplastická. Po úpravě se přidává k jílům i do glazur. Kalcinovaný kaolin se zase používá jako ostřivo.

Kameninové jíly – jsou většinou uměle smíchané směsi určitých vlastností. Po výpalu jsou světle béžové, až bílé. Pálí se při teplotách okolo 1 200 °C.

Bentonitové jíly – plastické zeminy sopečného původu. Používají se podobným způsobem jako Ball clay.

Tip: Aby zpracovatelnost málo plastické hmoty (např. porcelánu) se zlepšila až o 50 %, stačí k hmotě přidat 2–3 % bentolitu.

MALÝ SLOVNÍČEK POJMŮ

Šlikr – je hlína rozplavená na kaši (bláto), která slouží k přilepení všeho, co má na keramickém výrobku držet u sebe. Opravdu je dobré na něj nezapomínat a vyrobit si šlikr ze stejné hlíny, jakou momentálně používáme k tvorbě. Místa, která chceme k sobě slepit, ještě před nanášením šlikru jemně naškrábeme.

Tip: Pokud přesto něco upadne ve chvíli, kdy je již výrobek suchý, zkusíme úlomek přilepit šlikrem, ale tentokrát s jiným složením: hliněný prach rozmělníme octem, ke směsi přimícháme najemno roztrhaný toaletní papír. Vše dobře smícháme, aby se ingredience spojily. Tento druh šlikru můžeme použít jak k lepení, tak k zahlazení prasklin.

Cidlina (cidlinka) – je pružný ocelový nástroj, užitečný při točení a modelování keramiky. Může mít různý tvar nebo po jedné straně zuby.

Tip: Cidlinu můžeme částečně nahradit starou kreditní kartou, kterou si nůžkami vytvarujeme podle potřeby.

Čepílek (točířská čepel) – je buď ocelový (pevný), nebo i dřevěný. Je to jakési umělecké tvořítko potřebné při točení keramiky na hrnčířském kruhu a také při modelování.

Huble – je hliněný válec (nebo také „krychle“) ve tvaru, v jakém vyšel z vakuového lisu. Kupujeme ji většinou vakuově balenou v plastovém obalu.

Očko – je ostrý plíšek různých profilů. Bývá připevněný k rukověti, slouží k obtáčení hrnčířských výrobků nebo se používá na dlabání (vylehčování) u keramických plastik.

Obkročák – je měřidlo vnějších rozměrů trojrozměrného předmětu. Existují i oboustranné obkročáky, které zároveň měří vnitřní prostor nádoby.

Kulmík – je houbička připevněná na dlouhé tyčce, kterou keramik vysouší vodu ze dna při točení nádob na hrnčířském kruhu.

Děrovač – je opatřen hrotem různých průměrů. Používá se k vykrajování kruhových otvorů.

Glazovací kleště – slouží k uchopení předmětů, které chceme ponořit do glazury. Díky ostrým hrotům nezůstanou na výrobku nenaglazovaná místa. Pokud ale sevřeme kleště velkou silou, můžeme jimi předmět rozštípnout.

Špachtle – mají rozličné tvary a jsou vyrobeny z různých materiálů. Využíváme je hlavně při modelování, kde je potřeba přesná práce. Pomocí špachtlí můžeme na povrchu výrobku vytvářet všelijaké struktury, anebo naopak povrch uhlazovat.

Strunka – bývá vyrobena z tenkého drátku nebo silného vlasce. S úspěchem lze použít i vyřazené struny z houslí. Strunka se hodí při krájení hlíny nebo odkrajování hrnčířských výrobku z kruhu.

Razidla a tiskátka – mohou mít mnoho podob – např. sádrová, která si sami vyrobíme.

Při práci používáme i další nástroje, jako jsou: váleček, různé jehly, nože a škrabadla, anebo točnu.

Hlínu při válení podkládáme silnějším plátnem nebo tužším igelitem, aby se nepřilepila ke stolu.

ÚVOD DO TECHNOLOGIE

Sušení

Na první pohled se zdá, že sušení je na keramice to nejjednodušší a že na něm není, co zkazit. To platí v případě drobných tenkostěnných výrobků. Pokud ale vytváříte díla rozměrnější, může nastat situace, kdy příliš rychlým nebo jednostranným sušením výrobek ztratíme. Hlína se při sušení smršťuje. Podle typu hlíny to může být až o 10 % objemu (porcelán dokonce až o 20 %).

Smrštění – zmenšování objemu pokračuje i při přežahu a ostrém výpalu.

Voda vysychá nejprve na povrchu a na okrajích výrobku. Zevnitř se pak voda dere na povrch skrz již suchou vrstvu. Může proto dojít k deformacím a k praskání.

Pokud nemáme k sušení ideální podmínky:

•rovnoměrné proudění vzduchu ze všech stran,

•vyšší vzdušnou vlhkost,

•rovnoměrnou teplotu,

musíme výrobek lehce přikrýt, hedvábným papírem, látkou nebo tenkým igelitem. Předmět pak čas od času převrátíme nebo otočíme a necháme pomalu vyschnout. Dobré je, když má výrobek na uschnutí alespoň týden. Větší kusy se stěnami o síle kolem pěti centimetrů schnou i měsíc.

Jemnozrnné a velmi plastické hmoty (například porcelán) se suší obtížněji než hlíny ostřené, které se tolik nesmršťují a lépe odvádějí vodu.

Tip: Pokud nás tlačí čas, je možné v poslední fázi sušení použít horkovzdušnou troubu nastavenou na teplotu 50 °C. Je to ale trochu riskantní a je nutné předem vyzkoušet, zda to zrovna vámi používaná hlína vydrží.

Přežah

Abychom mohli výrobky pohodlně naglazovat a nehrozilo by, že se výrobky nasáklé glazurou rozpadnou, vypalujeme keramiku většinou nadvakrát. První výpal – přežah bývá většinou veden na nižší teplotu – kolem 900 °C. Výpal do 600 °C má pomalý nástup, maximálně o 100–150 °C za hodinu.

Ostrý výpal

Nazýváme tak výpal již naglazovaných výrobků. Konečnou teplotu určuje doporučená vypalovací teplota použitých glazur a hlíny (určená jejich chemickým složením) a také typ pece, kterou používáme.

Třetí výpal

Používá se, pokud se na již vypálenou glazuru aplikují naglazurové barvy, obtisky, listry, anebo drahé kovy (zlato, platina). Teplota u tohoto výpalu bývá kolem 600 ˚C.

Slinutí (vitrifikace)

Překročí-li výpal teplotu 950 °C, keramická hmota se díky chemickým a fyzikálním procesům zhutní a zpevní. Vypálený keramický předmět je považovaný za slinutý, má-li nasákavost nižší než 0,1 %.

Tip: Pokud si nejsme jistí, zda je výrobek už vypálený nebo ještě syrový, zlehka do něj cvrnkneme – když zvoní, je vypálený. Čím vyšší je slinutí střepu, tím jasnější zvuk výrobek vydává.

KERAMIKA V PŘÍRODĚ

– detektivka, dobrodružství nebo také příběh s neznámým koncem

Tvorba keramiky v příhodných podmínkách dobře zařízeného studia, kde je vše předem odzkoušeno, s pomocí v dosahu a s materiály, které mají předem známé vlastnosti, je úžasná. Člověk se naplno může věnovat své práci, experimentovat s barvami i tvary, využít hrnčířský kruh, licí hmotu nebo formy. Výsledky bývají skvělé a případné chyby lze snadno odstranit.

Pro ty z nás, kteří mají duši archeologa, milovníka přírody, chemika nebo prostě jen snílka, se otevírá ještě jedna cesta. Může být místy trnitá či zablácená, ale o to více radosti a nadšení na ní najdeme. Je to cesta, při níž si najdeme vlastní jíl, vyzkoušíme si jeho vlastnosti, a pokud se vše povede jak má, vypálíme si svůj výrobek podobně, jak to dělali již lidé v pravěku – v ohništi pod širým nebem.

Pobyt v přírodě přináší mnohem více, než se může na první pohled zdát. Ucítíme tu sounáležitost, pokoru a touhu „spolupracovat“ s přírodou. To jsou velmi inspirativní pocity a vjemy, o které nás život ve městech a uzavřených prostorech ochuzuje.

HLEDÁME JÍL

• cesta je cíl

V první řadě je třeba připomenout, že k naší škodě má většinou veškerá plocha, na kterou se podíváme, svého vlastníka a nemůžeme tedy jen tak někam přijít a začít kopat. Proto je dobré si ještě před zahájením hledání zjistit, kdo je majitelem námi vyhlédnutého pozemku a požádat jej o dovolení. Je samozřejmostí chovat se i při „těžbě“ hlíny ohleduplně k okolní přírodě a nenechat po sobě spoušť.

• detektivem snadno a rychle

Jak již bylo řečeno, většina nalezišť jílu není zmapována, a proto vám geologické mapy mohou pouze trochu napovědět například tím, že se dozvíte, jaké geologické podloží se ve vašem okolí nachází. Daleko více vám poradí třeba místní kronikář, letitý starousedlík nebo bagrista.

Kronikář nebo starousedlíci by také mohli vědět, kde dříve bydlel hrnčíř (v minulosti si hrnčíři zpracovávali lokální hlínu a často měli hliniště někde poblíž domu). Nebo nám sousedi poradí, kde si jako děti hráli a házeli po sobě pevnými jílovými koulemi. Také bagristé a lidé pohybující se kolem staveb domů nebo výkopů jsou dobrými zdroji informací, při výkopových pracích mnohdy na jíl narazí a třeba nám dají tip.

Přehled mohou mít i zahrádkáři a zahradníci, pokud chtějí být úspěšní v pěstování rostlin, měli by vědět, do čeho sází. Na rozdíl od nás, zahradníky jíl v záhonu nenadchne. Proč? Přece pro tytéž vlastnosti, pro které my keramici jíl milujeme. Velejemné jílové částice dychtivě přijímají velké množství vody až do úplného nasycení. V té chvíli už další vodu nepřijímají a stanou se nepropustnými i pro vzduch – rybníkáři jásají a staví hráze, ale rostlinky chřadnou. Ve chvíli, kdy dlouho neprší, se začne jíl rychle smršťovat a tvoří typické praskliny a rostlinky opět chřadnou.

Proto, hledáme-li jílová ložiska, dívejme se po podmáčených místech, kde se voda evidentně špatně vsakuje, nebo po vyschlých, rozpraskaných tvrdých krustách. Na jílovitých půdách se udrží jen velmi odolné rostliny, jejichž kořeny proniknou do větších hloubek, například javor nebo jasan, z trav třeba pýr.

Někdy můžeme na ložisko jílu narazit u pomalu tekoucích neregulovaných říček, a to v jejich meandrech a na jejich březích. V nivách (i v těch zaniklých) bývá jíl k výrobě nejlepší, protože sám od sebe obsahuje spoustu dalších látek, které zlepšují jeho vlastnosti (ostřiva, taviva). Například rozložené zbytky rostlin nebo slídy.

ZKOUMÁME VLASTNOSTI JÍLŮ

Našli jsme vhodný materiál? To se teprve dozvíme. Nejdůležitějším zjištěním bude, jestli je jíl dostatečně plastický.

První a nejjednodušší zkouškou je zkouška hmatem

Vezmeme do dlaně malou hroudu jílu, zmáčkneme ji a pozorujeme, co se bude dít. Hlína by měla být přirozeně vlhká, ani úplné bláto, ani prach.

Pokud jsme hlínu po otevření dlaně našli vcelku, ještě s otisky našich prstů, je vše na dobré cestě. Pokud se rozpadla v malé hrudky, které nedrží při sobě, bude zapotřebí hledat novou hlínu někde jinde.

Vhodné hlíně, kterou hledáme, se někdy říká „ mastná“. Jemné částečky po sobě kloužou. Když je promneme mezi prsty, máme pocit jakoby mastnoty. Hlína, která ulpěla na prstech, se může i mírně třpytit. Vyválíme-li z nalezeného jílu snadno váleček, můžeme se radovat. Pokud váleček při ohnutí nepopraská, nebo jen málo, budeme jej s největší pravděpodobností moci použít.

Pokud si nejsme jistí, který ze vzorků je více plastický, pokusíme se zjistit, jak dobře zkoumaný materiál pojímá vodu. Plastická hmota přijme vždy více vody než neplastická, která se brzy začne rozpadat. Dobře tvárný jíl pojímá vodu špatně, ale jakmile ji jednou nasaje, nerad se jí zbavuje. To se dá dobře zjistit, pokud zkoumané vzorky necháme na sádrové desce vyschnout. Hlína „hubená“ – málo plastická – vyschne rychleji než hlína „mastná“ – plastická.

Pozor: Plastičnost je pouze jedna z mnoha vlastností, které by měla kvalitní keramická hmoty mít. Pro nás je ale tou nejdůležitější.

Otisk prstů v jílu. Jíl se jemně leskne, což je dobré znamení – jsou přítomné jemné částečky slídy.

Různé přístupy

A v tento moment se zástupy „hliněných“ dobrodruhů rozdělí na dva tábory:

V prvním jsou ti, kteří se na celou věc dívají vědecky – hlínu si rozplaví, a pak zkoumají, jak mnoho a ochotně přijímá materiál vodu. Líznou si vody na povrchu rozplavené hlíny a zjišťují, jestli náhodou není slaná (pokud ano, dá se předpokládat, že se keramika z ní vyrobená dařit nemusí). Mohou si udělat chemický rozbor, aby zjistili, co v hlíně je, popřípadě, co tam chybí. Zjistí si, jaké má hlína smrštění, vyrobí si pár zkušebních žároměrek, aby zjistili, při jak vysoké teplotě sline. Lidé s řemeslnou zručností a citem pro krásu, kteří se ještě takto do hlíny zaboří až po uši, se dlouhou praxí, pozorováním a stále rostoucími znalostmi, stanou opravdovými mistry hrnčíři.

A ve druhé skupině se nacházíme my, nadšení a zapálení experimentátoři, kterým se chemické vzorce záhadně rozmazávají před očima, a než abychom něco vážili, raději použijeme hrníčkovou kuchařku.

Nutno říci, že ti, kteří se pustí první stezkou, budou s velkou pravděpodobností úspěšnější. My ale budeme o to překvapenější a také radostnější, když se úspěch dostaví.

Jíly nalezené v přírodě můžeme využít nejen k experimentálnímu pálení v ohništi, ale po úpravě se většinou hodí i na výrobu vysoko pálené keramiky nebo tvorbu vlastních glazur. V knihách i na internetu najdeme vhodné receptury a návody, kterými se můžeme řídit.

Tip: Pokud hledáte návody na glazury vyrobené z jílů, najdete je pod názvy: zemité glazury, též živcové, hlinité, šlemovky, temmoku... aj. Tyto glazury se dají využít pouze pro teploty od 1 250 °C.)

POUČENÍ Z MINULOSTI

Nejstarší dochovaný předmět z hlíny na našem území pochází z období 25 tisíc let před naším letopočtem a všichni milovníci historie jej důvěrně znají. Jedná se o Věstonickou venuši. První hliněné nádoby jsou mnohem mladší. Pocházejí ze sedmého tisíciletí před naším letopočtem. Používání hliněných nádob je spjaté povětšinou s usedlým způsobem života, protože pro kočovníky byly tyto křehké nádoby z hlíny nepraktické. Co od nádob pravěcí obyvatelé očekávali?

Lidé tehdy vařili na otevřeném ohni. Museli mít tedy nádoby, které mohli postavit nad oheň, aniž by praskly z důvodu teplotního šoku. A potřebovali nádoby, které po dlouhou dobu uchovaly tekutiny chladné a čerstvé. Oba tyto požadavky splňovala keramika pálená na nízkou teplotu, která byla pórovitá (dnes bychom ji nazvali pórovina).

Tehdejší výrobky byly vypáleny v teplotě maximálně do 1000 °C a často byly upraveny pouze leštěním. Střep nasál vodu a odpařováním udržel vodu uvnitř nádoby chladnou. Na druhou stranu zase odolával jednostrannému žáru a nad ohněm vydržel celý den.

Tip Ing. Tomáše Hanzlíčka: V minulém století se nádoby drátovaly nejen kvůli zvýšení pevnosti a trvanlivosti, ale také kvůli tomu, že drátek na povrchu nádoby rozvedl teplo rovnoměrně do celé nádoby a zabránil tím teplotnímu šoku.

Tyto poznatky z historie využijeme i při našem hliněném experimentování. Budeme se snažit vyrobit keramiku nízko pálenou, která vydrží teplotní šok rychlého vychládání ohniště. Při průzkumu střepů nejstarší keramiky na našem území archeologové zjišťovali, jaké bylo složení hlíny, ze které keramika tehdy vznikala. Objevené informace dobře poslouží i nám.

NEJSTARŠÍ KERAMIKA NA NAŠEM ÚZEMÍ

Ukázka hliněných nádob pocházející z lokality Bylany u Kutné Hory, kde bylo prozkoumáno sídliště našich nejstarších zemědělců a výrobců keramiky. Archeologicky je tato kultura nazývána kultura s lineární keramikou (5500–4950 př. Kr.), a to podle typické výzdoby provedené rytím.

Obě nádoby patří do nejstaršího stupně (I.) kultury s lineární keramikou, pro kterou je charakteristický bahnitý materiál se silnou příměsí organiky (po výpalu jsou ve hmotě četné dutinky). Typický je pro tento stupeň široký rytý žlábek tzv. gama.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ÚVOD

POHLED DO ZÁKULISÍ

Složení keramické hmoty

Keramická hmota - hlína

Suroviny

Jíly

Vznik jílovitých hornin

MALÝ SLOVNÍČEK POJMŮ

ÚVOD DO TECHNOLOGIE

Sušení

Přežah

Ostrý výpal

Třetí výpal

Slinutí (vitrifikace)

KERAMIKA V PŘÍRODĚ

– detektivka, dobrodružství nebo také příběh s neznámým koncem

HLEDÁME JÍL

• cesta je cíl

• detektivem snadno a rychle

ZKOUMÁME VLASTNOSTI JÍLŮ

První a nejjednodušší zkouškou je zkouška hmatem

Různé přístupy

POUČENÍ Z MINULOSTI

NEJSTARŠÍ KERAMIKA NA NAŠEM ÚZEMÍ

JÍL SE MĚNÍ NA KERAMICKOU HMOTU

„PRAVĚKÝ“ VÝPAL KERAMIKY

Pálení v ohništi - příprava

EXPERIMENTÁLNÍ VÝPAL - KRÁSNÉ

JEDNODUCHÁ VYMAČKÁVANÁ MISKA

PRÁCE S NÁMĚTEM

HLEDÁNÍ NÁMĚTŮ V PŘÍRODĚ

CESTA K ORIGINALITĚ

KERAMIKA PRO HMYZ

Domek pro včely samotářky

DOMEK PRO VČELY SAMOTÁŘKY

PRÁCE S OXIDY KOVŮ

CHOVÁME ŠKVORY

„PANÍ MACHÁČKOVÁ“ OBYDLÍM PRO HMYZ

KERAMIKA PRO PTÁKY

NAPAJEDLO A KOUPALIŠTĚ

Sádrové formy

ZÁSADY PRÁCE SE SÁDROU

KTERAK ZMĚNÍME PÍTKO V KRMÍTKO?

KERAMIKA PRO RADOST

ZÁVĚSNÝ PTÁČEK

VÝROBA KLÍČIDLA

GLAZOVÁNÍ VÝROBKŮ NAMÁČENÍM

KERAMIKA S DĚTMI

SVÍCEN NA OSLAVU KVĚTIN

DUHOVÝ PANÁČEK PRO PETÍNKA

DŘEVĚNÝ STOJÁNEK POD DUHOVÉHO PÁNA

PAPÍROVÁ HLÍNA

CO SE ZBYTKY?

KOČKA V ŽIVOTNÍ VELIKOSTI

ZAMYŠLENÍ MÍSTO DOSLOVU

MYŠLENKY HLUBOKÉ EKOLOGIE K NAHLÉDNUTÍ

PODĚKOVÁNÍ

POUŽITÁ A DOPORUČENÁ LITERATURA