Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Janis Varufakis

Co jsem řekl své dceři o ekonomii

Stručná historie kapitalismu

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

E: obchod@grada.cz, www.grada.cz

T: +420 234 264 401

jako svou 7045. publikaci

Přeložil Denis Kostomitsopoulos

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Obálka, sazba a grafická úprava Markéta Jelenová

Počet stran 224

První vydání, Praha 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Přeloženo z řeckého originálu Μιλώντας στην κόρη μου για την οικονομία,

vydaného nakladatelstvím S. Patakis S.A.

Copyright © S. Patakis S.A. & Yanis Varoufakis, 2013

Czech language translation © Grada Publishing, a.s., 2018

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

Přeloženo z řeckého originálu Μιλώντας στην κόρη μου για την οικονομία,

ISBN 978-80-271-2337-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-2336-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0795-7 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Chci vyjádřit své díky spisovatelům a tvůrčím duchům, z jejichž děl jsem čerpal látku pro svou knihu. Patří mezi ně: Jarred Diamond, jehož kniha Guns, Germs and Steel mi posloužila jako základ pro část první kapitoly o nerovnostech; R. A. Radford, který velice trefně objasňuje fungování trhů pomocí modelu zajateckého tábora; Marlowe, Goethe a Dickens – postavami Fausta a Ebenezera Scrooge jsem mohl obohatit kapitoly textu, které se týkají dluhů a úrokových sazeb; Sofoklés, od něhož pochází idea moci proroctví, která zaujímá ústřední roli v mém pojednání o dvou trzích (trhu peněz a trhu práce), které se nacházejí u kořene ekonomických krizí; a v neposlední řadě bratři Wachowští, tvůrci Matrixu, filmu, který je plný ekonomických, ekologických a etických obav.

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Když jsem v roce 2015 jako ministr financí zastupoval Řecko na zasedání Euroskupiny (což je grémium ministrů financí eurozóny), byl v místnosti jeden člověk, který ostře vystupoval proti všemu, co jsem řekl, a to snad ještě dříve, než jsem to vůbec vyslovil. Byl to slovenský ministr financí, pan Peter Kažimír. Moje snaha o restrukturování řeckého veřejného dluhu, jak známo, skončila v červenci 2015 neúspěchem. Pod brutálním nátlakem Evropské centrální banky došlo k uzavření řeckých bank a můj předseda vlády kapituloval před požadavkem „velmocí“ a ignoroval rozhodnutí Řeků, kteří podmínky věřitelů velkou většinou odmítli. Později, když už jsem nebyl členem vlády, položili novináři panu Kažimírovi otázku, proč byl evropský establishment na Řecko tak „tvrdý“. Jeho odpověď byla zajímavá: „Kvůli řeckému jaru,“ prohodil, ve zjevné narážce na Pražské jaro.

Musím se přiznat, že mě jeho odpověď fascinovala. V podstatě tím říkal, že proti lidem, kteří se postaví zavedeným pořádkům, je třeba zakročit i v případě, že mají pravdu. Pražské jaro bylo v roce 1968 potlačeno tanky armád Varšavské smlouvy, řecké jaro bylo potlačeno bankami Evropské unie. Jak dospěla moc k tomu, že místo tradičních zbraní použila jako zbraně peníze? Rád bych na tuto otázku (a na mnohé další podobné) znal odpověď a rád bych také věděl, co si o tom myslí mladí lidé. A s kým jiným bych o tom měl mluvit, když ne s vlastní dcerou?

Ekonomii jsem začal studoval v sedmdesátých letech 20. století, v době, kdy ve světě začínala vláda nové ideologie. Většina lidí dnes tuto ideologii zná pod jménem „neoliberalismus“. Západní svět se tehdy změnil: Margaret Thatcherová ve Velké Británii (kde jsem studoval) a Ronald Reagan ve Spojených státech zaváděli novou formu neregulovaného kapitalismu, který posílil představitele finančního kapitálu (bankéře, hedgeové fondy, pojišťovací společnosti) a naopak oslabil pracující a představitele průmyslového kapitálu. Jakožto pozorovateli všech těchto změn mi připadala zajímavá a současně nebezpečná jedna věc: neoliberalismus, tedy ideologie tohoto nového kapitalistického režimu, měla s aktuálními událostmi společného asi tolik jako marxismus s fungováním Československa a ostatních sovětských satelitů. Vůbec nic!

Pád železné opony přišel v časech globální dominance neoliberalismu a úpadku marxismu. Jedna věc ale zůstávala stále stejná: nová vládnoucí třída se snažila využít novou dominantní ideologii k tomu, aby legitimizovala své chování a politiku, jejich skutečným cílem ale bylo jen hájit své vlastní zájmy. Úplně stejně zneužili a pokřivili marxismus samozvaní marxističtí vládci, aby s jeho pomocí legitimizovali vše, co dělali. Opět tedy docházelo k tomu (abychom parafrázovali Leninova nesmrtelná slova), že ekonomická teorie byla zneužita k zamaskování toho, co kdo dělá a komu to dělá. Takzvaní ekonomičtí „experti“ opět předstírali, že mohou poučovat Čechy a Slováky, co je třeba jejich jménem „z objektivních důvodů“ udělat.

Hlavním důvodem vzniku této útlé knížky, milý čtenáři, je přesvědčení, že ekonomie je příliš důležitá na to, abychom ji přenechali jen ekonomům, ať již pracují pro komunistické mocipány nebo hájí zájmy korporací, oligarchů a podobných. V tomto ohledu je tato kniha jiná než ostatní publikace, jejichž cílem je popularizace vědy.

Pokud budeme chtít postavit most, bude samozřejmě lepší, když to necháme odborníkům, inženýrům. Pokud potřebujeme operaci, bude nejlepší se svěřit do rukou chirurga. Knihy popularizující vědu jsou v našem vyšinutém světě, kde prezident Spojených států otevřeně vyhlašuje válku vědě a naše děti se vyhýbají studiu náročnějších oborů (a raději se zapisují do přihlouplých podnikatelských škol a usilují o diplomy z public relations), nadále velmi důležité. Kultivace všeobecného povědomí o vědě představuje něco jako ochranný štít, pod jehož ochranou může vědecká komunita produkovat experty, které naše společnost potřebuje.

Jako učitel ekonomie jsem byl ale vždy přesvědčen o tom, že pokud nedokážu mladým lidem vysvětlit její principy jazykem, kterému budou rozumět, pak jsem jako pedagog prostě selhal. Postupně jsem dospěl k dalšímu závěru, který je v delikátním rozporu s moji profesí, přesto však moji původní tezi posiluje: Čím jsou naše ekonomické modely vědečtější, tím méně mají společného s reálnou ekonomikou, která existuje ve skutečném světě.

Je to pravý opak toho, na co jsme zvyklí ve fyzice, technických oborech a ve všech ostatních skutečných vědách, kde prohlubující se vědecké poznání postupně stále více objasňuje, jak příroda ve skutečnosti funguje. Právě proto jsem přesvědčen, že ekonomie je až příliš důležitá na to, abychom ji přenechali pouze „expertům“, tedy ekonomům. A právě proto tato a další podobné knihy usilují o něco jiného než o popularizaci ekonomie – chtějí podnítit čtenáře k tomu, aby uchopili ekonomii „do vlastních rukou“. Cílem je upozornit čtenáře, že pokud chtějí pochopit ekonomické principy, musí zároveň pochopit, proč se samozvaní ekonomičtí „experti“ (tedy ekonomové) téměř vždy mýlí!

Odebrat falešným expertům privilegium autoritativně se vyjadřovat o ekonomii je základním předpokladem pro dobrou společnost a nutnou podmínkou pro autentickou demokracii. Ekonomika a její zvraty mají přímý vliv na naše životy, její síly se vysmívají naší demokracii, její chapadla se zanořují hluboko do našich duší a ovlivňují naše naděje i touhy. Pokud akceptujeme, že se musíme podřídit nějakým odborníkům na ekonomii, pak jim tím vlastně přenecháváme všechna důležitá rozhodnutí.

Takováto benevolentní oligarchie by možná mohla být ku prospěchu všech, pokud by tito experti skutečně všemu rozuměli lépe než ostatní. Ale v ekonomii skuteční experti neexistují! Jsou tu jen mazaní (častěji však jen v dobré víře pošetilí) lidé, kteří mají prospěch z předstírání, že se vyznají v ekonomii. Tyto osoby jsou dnešním ekvivalentem mnichů, teologů, kardinálů, španělské inkvizice nebo komisařů, kteří předstírali, že jsou přímo spojeni s božskou silou a že mají monopol na moudrost. Podlehnout jim je vždy špatné – a něčemu takovému se tato kniha snaží vší silou zabránit.

Rozhodl jsem se tedy vyzkoušet jednoduchou strategii: budu tuto knihu psát tak, jako kdybych vysvětloval fungování ekonomiky své čtrnáctileté dceři Xenii, ovšem bez použití jakékoliv odborné terminologie, bez odvolávání se na libovolné „autority“ nebo „experty“, bez jediné zmínky o jakémkoliv „-ismu“ (například kapitalismu, socialismu, komunismu). Doufám, že vám bude výsledek mého úsilí připadat užitečný.

Janis Varufakis, srpen 2018

ÚVOD

Tato kniha vznikla na základě výzvy paní Eleni Pataki, abych napsal text o ekonomii, který by byl vhodný pro dospívající.

Vždy jsem byl toho názoru, že pokud nejsi schopen vysvětlit důležitá ekonomická témata jazykem, který bude srozumitelný náctiletým, pak to prostě znamená, že jim sám nerozumíš. Obzvláště v době, kdy ekonomická krize povznesla „ekonomický problém“ do centra všech nejistot a debat, jež jsou v naší společnosti aktuální, mi Elenina výzva přišla jako vynikající nápad. Položil jsem si otázku: „Podaří se mi vůbec napsat takový text?“ A pokud se mi to podaří, ocení ho někdo jiný kromě Danae Stratou, mojí partnerky, a jejích dětí Nikoly a Esmeraldy Momferratou, po nichž bych chtěl, aby si text přečetly? Následující stránky ukážou, zda se mi to podařilo, nebo nikoliv.

Rozhodnutí přijmout Eleninu výzvu mělo i další motivaci. Moje dcera, které věnuji následující myšlenky, žije totiž v Austrálii – trávíme tedy spolu málo času. Buď nejsme spolu a počítáme dny do dalšího setkání, nebo spolu jsme a počítáme dny do dalšího rozloučení. Dokud jsem však pracoval na textu této knihy a přemýšlel o jejích reakcích na každé moje slovo, měl jsem pocit, že je mi neustále nablízku. Skutečnost, že právě ona je mým nejtvrdším kritikem, mi – doufám – pomohla psát jasněji, bez okolků, bezprostředněji. A ještě větší radost mi působila myšlenka, že by jí tato kniha mohla dodat motivaci, aby zdokonalila svoji řečtinu.

Co se obsahu týče, rozhodl jsem se neomezovat se na řeckou každodennost těchto nedávných smutných let – na memoranda, chudobu, nedůstojné podmínky, ve kterých žijeme od roku 2010. Místo toho se soustředím na velká témata společenské ekonomie, která se týkají všech lidí na planetě, ale takovým způsobem, aby čtenář mohl – pokud bude chtít – nahlédnout nedávné zhoršení ekonomiky naší společnosti novýma očima, stejně tak jako důvody, proč současní mocní tvrdohlavě odmítají přijmout rozhodnutí, která by přinesla osvobození našich společností v Evropě, v Řecku a na celém světě.

ODKUD SE BERE TOLIK NEROVNOSTI?

PROČ NEOBSADILI AUSTRALŠTÍ DOMORODCI ANGLII?

Všechna novorozeňata se rodí stejně nahá. Ale velice brzy se některá začnou oblékat do nesmírně drahých šatiček z těch nejvybranějších butiků, zatímco většina zůstává oděna do hadrů. Když trochu povyrostou, první skupina se začne mračit pokaždé, když jim rodiče a příbuzní přinesou další oblečení (protože se jim líbí dárky jiného druhu), ta druhá sní o dni, kdy možná půjdou do školy v botách, které nebudou plné děr. Tohle je jedna strana nerovnosti, která definuje náš svět. Možná jsi o této nerovnosti slyšela, ale nemáš ji den co den před očima, protože – nebudeme si nic nalhávat – do školy, kam tě posíláme, nechodí děti odsouzené k životu v chudobě, nebo dokonce v násilí (což je naprostá většina dětí na světě). Vím však, že alespoň teoreticky víš, že většina dětí na světě není jako ty nebo tvoji spolužáci. Nedávno ses mě zeptala: „Odkud se bere tolik nerovnosti?“ Odpověděl jsem ti, ale moje odpověď nepřišla dostatečná ani mně samotnému. Tak tedy doufám, že mi dovolíš další pokus. Tentokrát začnu tím, že položím svou vlastní otázku.

Protože žiješ a vyrůstáš v Austrálii, určitě jste se ve škole už ledacos učili o původních obyvatelích Austrálie, Austrálcích (Aboridžincích). O bezpráví a o krutosti, které vytrpěli, o jejich kultuře, kterou bílí Britové dvě století potlačovali, o skandální chudobě, v níž dodnes žijí. Položila sis však někdy otázku, proč přišli Britové do Austrálie, proč si jen tak uzurpovali půdu Austrálců (a v podstatě je vyhladili), proč se nestal opak? Proč se Austrálci nevylodili v Doveru, nevydali se rychle do Londýna a nepovraždili všechny Angličany, kteří by si troufli se jim postavit? Vsadím se, že ve škole ani jednoho učitele vůbec nenapadlo na takovou otázku pomyslet. Ta otázka je ale důležitá. Pokud ji definitivně nezodpovíme, hrozí nám nebezpečí, že bezmyšlenkovitě přijmeme názor, že Evropané prostě byli chytřejší a schopnější. Opačný argument (že australští domorodci byli lepšími lidmi, a proto se nestali brutálními kolonizátory) neobstojí, protože jediný způsob, jak by ho bylo možné dokázat, je následující: Austrálci by postavili velké námořní lodě, opatřili si účinné zbraně, dopluli k břehům Anglie a porazili britskou armádu, pak by se ale přesto rozhodli Angličany nezotročit ani se nezmocnit jejich půdy v Sussexu, Surrey a Kentu.

Otázka tedy zůstává nezodpovězená: Jaký je důvod takové nerovnosti mezi národy? Je možné, že některé národy jsou chytřejší než jiné? Nebo je to něco jiného (něco, co nemá vztah k původu nebo DNA lidí), co by vysvětlovalo, proč jsi na ulicích města, ve kterém žiješ, nikdy nespatřila chudobu, jaké můžeš být svědkem při procházce v Thajsku?

TRHY JSOU JEDNA VĚC, EKONOMIKA JE VĚC JINÁ

Ve společnosti, kde vyrůstáš, panuje mylný názor, že ekonomika rovná se trhy. Co to jsou přesně trhy? Trhy jsou prostředí pro směnu. V supermarketu si plníme vozíky zbožím a „směňujeme“ ho za peníze, které jsou pak směněny za další produkty, které chce ten, kdo peníze dostává (majitel supermarketu, zaměstnanec supermarketu, který je placen z peněz, jimiž platíme za naše zboží u pokladny, atd.). Kdyby neexistovaly peníze, dávali bychom prodejci jiné zboží, podle jeho přání. To je důvod, proč ti říkám, že trh je místo, kde dochází ke směně. Trh může být v naší době i digitální – jako když chceš, abych ti kupoval aplikace z iTunes nebo knížky z Amazonu.

Říkám ti to proto, že trhy jsme měli, i když jsme žili na stromech. Měli jsme je předtím, než jsme objevili zemědělskou výrobu. Pokud jeden z našich předků někomu nabídl banán a chtěl po něm na oplátku jablko, je to druh směny: primitivní trh, kde cena jednoho jablka byla jeden banán a naopak. Nebyla to ale skutečná ekonomika. Aby vznikla opravdová ekonomika, bylo potřeba něco navíc. Bylo třeba začít produkovat, a ne jen lovit zvěř, rybařit nebo sklízet banány.

DVA VELKÉ SKOKY: JAZYK A PŘEBYTEK

Zhruba před dvaaosmdesáti tisíci let jsme my lidé udělali první velký skok: naučili jsme se používat hlasivky tak, abychom artikulovali nejen skřeky, ale i řeč. O sedmdesát tisíc let později (tedy asi před dvanácti tisíciletími) jsme učinili druhý velký skok: naučili jsme se obdělávat půdu. U zrodu toho, čemu říkáme ekonomika, tedy stály jazyk a schopnost vyprodukovat potravu (namísto pouhého křiku a pojídání toho, co nám příroda poskytne, tedy lovu a sběru plodů). Dnes, dvanáct tisíc let po „objevení“ schopnosti člověka obdělávat půdu, máme všechny důvody pro to, abychom onen okamžik nazývali historickým: člověk se vůbec poprvé dokázal vymanit ze spoléhání se na štědrost přírody a naučil se, jak ji donutit, aby produkovala pro něj. Byl to okamžik radosti a pozdvižení? V žádném případě! Jediný důvod, proč se lidé naučili obdělávat půdu, byl hlad. Když díky obratnosti, s jakou se naučili lovit, vyčerpali většinu lovišť a rozmnožili se natolik, že plody stromů již nestačily k nasycení všech, objevili lidé z hladu způsob, jak se uživit jinak.

Jako u všech technologických revolucí, ani u této jsme se nerozhodli, že ji provedeme. Technologie obdělávání půdy, zemědělství a ekonomika se tu prostě objevily. Společně s nimi, aniž bychom se o to snažili, se proměnily i lidské společnosti. Zemědělství vůbec poprvé vytvořilo základní prvek skutečné ekonomiky: přebytek. Co to je? Jsou to plody země, které nejen stačí na to, aby nás nasytily a zásobily semeny pro příští výsev, ale dokonce zbudou, což nám umožní je uskladnit pro budoucí použití: například obilniny, které jsme uskladnili buď pro horší časy (jako je třeba katastrofa v podobě krupobití před příští sklizní), nebo abychom je použili jako osivo navíc pro příští rok, což zase povede ke zvýšení přebytku v budoucnosti.

Tady je důležité, aby sis všimla dvou věcí. Za prvé: lov, rybolov a sběr plodů jen sotva mohly vést k vytvoření přebytku, protože ryby, králíci a banány časem podléhají zkáze a hnilobě (na rozdíl od obilnin, kukuřice, rýže, ječmene, které je možné skladovat). Za druhé: produkce zemědělského přebytku zrodila další zázraky lidské společnosti: písmo, dluh, peníze, státy, byrokracii, armády, duchovenstvo, technologii, dokonce i první formu biochemické války. Podívejme se teď postupně na jeden po druhém…

PÍSMO

Archeologové nám říkají, že první forma písma se objevila v Mezopotámii. Co jím lidé zaznamenávali? Byly to záznamy o množství obilí, které si každý rolník uskladnil ve společné obilnici. Je to logické: jelikož není snadné, aby si každý zemědělec postavil vlastní sýpku, kde by skladoval svůj přebytek, bylo jednodušší mít společnou zásobárnu pod dohledem určeného strážce, kde si každý rolník mohl uložit svou úrodu. Vyžadovalo to však doklad, že si například pan Nabuk „uložil“ do skladu sto kilo obilí. První písmo se skutečně vyvinulo kvůli tomu, aby se mohly vystavovat takovéto logistické doklady, aby každý měl možnost doložit, jaké množství obilí ve společných skladech náleží právě jemu. Není náhodné, že společnosti, které neměly potřebu přejít k zemědělství, protože jejich loviště byla bohatá a nasbírané plody stačily na obživu všech jejích členů (například Austrálci v Austrálii nebo původní obyvatelé Severní Ameriky), se věnovaly malbě a hudbě, ale nikdy si nevytvořily písmo!

DLUH A PENÍZE

Logistické záznamy o množství produktů (jako obilí, které patří našemu příteli Nabukovi) byly počátkem vzniku dluhu a peněz. Z archeologických nálezů víme, že mnoho pracujících bylo vypláceno ve střepech, na nichž byly zaznamenány číslice, které představovaly množství obilí, jež strážce sýpky dlužil za práci, kterou lidé odvedli na polích. Zatímco obilí, k němuž odkazovaly ony číslice, ještě nemuselo být vyprodukováno, zmíněné destičky představovaly jakýsi druh dluhu panovníka rolníkovi. Zároveň to byla i forma peněz, protože pracující tyto střepy používali pro nákup produktů od jiných lidí.

Avšak nejzajímavější vynález souvisí se zrodem kovových peněz. Mnozí jsou toho názoru, že kovové mince byly vytvořeny, aby v průběhu směny obíhaly z ruky do ruky. Ale nebylo tomu tak. Alespoň v Mezopotámii se kovové mince používaly pro záznam přídělu (alokace) zemědělského přebytku mnohem dříve, než byly vytvořeny! Existují doklady, že se v určité době záznamy majetkových nároků na obilí, které se uchovávalo ve společných sýpkách, prováděly na základě virtuálních kovových mincí. Virtuálních? Ano, virtuálních!

Na logistické účtence bylo například napsáno: „Pan Nabuk přijal obilí v ceně 3 kovových mincí.“

Vtip spočívá v tom, že tyto mince vůbec neexistovaly (začaly být „raženy“ až stovky let poté). Nebo jich možná bylo jen málo a byly příliš těžké na to, aby se mohly dostat do oběhu. Směny částí přebytku tedy probíhaly na základě virtuálních numismatických jednotek. Něco takového ale vyžadovalo to, čemu říkáme důvěra – latinsky se používalo slovo credere (a angličtina má výraz credit). „Důvěra“, že tyto virtuální jednotky mají směnnou hodnotu, a proto má smysl, aby člověk pracoval kvůli tomu, aby mu byly vyplaceny.

Aby však taková důvěra mohla existovat, muselo vzniknout něco podobného tomu, čemu dnes říkáme stát: společná instituce, jež přetrvá smrt panovníka a které může každý důvěřovat, že mu vydá část přebytku, jež mu náleží.

STÁT, BYROKRACIE A ARMÁDY

Dluh, peníze, důvěra a stát jdou tedy ruku v ruce. Bez dluhu neexistoval jednoduchý způsob, jak spravovat zemědělský přebytek. Se zrodem dluhu přišly na scénu peníze. Peníze, aby měly hodnotu, vyžadují organizaci – stát, který zaručí jejich důvěryhodnost a platnost.

Stát samozřejmě nemůže existovat bez přebytku, protože potřebuje úředníky, kteří budou spravovat veřejné záležitosti (například soudy, jež budou mít na starosti spory vznikající kvůli neshodám o tom, kolik kdo komu dluží), policii, která bude chránit majetkové nároky a – pochopitelně – panovníky, kteří vyžadují (ať už je to dobře, nebo ne) vysokou životní úroveň. Nic z toho není možné udržet bez tučného přebytku, z něhož budou všichni tito lidé žít, aniž by pracovali na polích. A současně nemůže bez přebytku existovat ani organizovaná armáda. A bez ní si vládce nebo stát nevynutí moc, čímž bude přebytek takové společnosti v ohrožení.

DUCHOVENSTVO

Pokud se podíváme na všechny státní útvary, které vznikly v zemědělských společnostech, z historického úhlu pohledu, ukáže se, že rozdělovaly přebytek v šokujícím nepoměru ve prospěch těch, kteří byli společensky, politicky nebo vojensky mocní. Avšak i kdyby byla moc vládců sebevětší, ve srovnání s množstvím bezmocných rolníků by to bylo pořád málo: jakmile by se totiž masám bezmocných podařilo se zorganizovat, mohly by svrhnout režim, který je vykořisťoval, v průběhu několika hodin.

Jak tedy zvládali mocní udržet svou moc a pokračovat v distribuci přebytku způsobem, který byl výhodný pro ně, aniž by jim v tom většina bránila? Odpověď zní: Prosazováním zákonodárné ideologie, která přesvědčovala většinu, že vládci vládnou oprávněně. Že to prostě tak má být. Že mají modrou krev. Že jejich nárok na hegemonii pochází z vyšší moci. Že věci jsou v souladu s boží milostí.

Bez této zákonodárné vládnoucí ideologie by státní a panovnická moc neměla žádnou naději se udržet. Někdo o ni musel pečovat. Někdo musel stát po boku vládce coby představitele „vyšší vůle na zemi“ a velebit panovníkovu moc. Nemohla to samozřejmě být jen jedna osamocená osoba, jak tomu bylo u kmenů před „objevem“ zemědělství. Stát potřeboval jistou kontinuitu, musel přežít smrt panovníka, a tak bylo nezbytné, aby se i ideologická záštita státní moci institucionalizovala prostřednictvím stavu duchovních, který „objevoval“ a prosazoval rituály. Ty původně legitimizovaly samotnou existenci duchovních tím, že využívaly předsudky lidí, kteří měli strach ze smrti a potažmo ze státní moci hegemona. Bez přebytku by pro existenci složitého systému duchovenstva nebyl důvod, navíc by se ani nedokázali uživit (protože jejich členové nic neprodukovali).

TECHNOLOGIE

Lidský důvtip dokázal provést technologické revoluce mnohem dříve, než bylo vynalezeno zemědělství – například se lidé naučili používat kovy nebo oheň. Ale zemědělský přebytek dodal technologii pozoruhodný impuls. Je to logické. V první řadě osvobodil nejlepší „vynálezce“ od nutnosti živit se lovem. Podle toho, jaká byla po jejich vynálezech (například nástroje pro práci na poli, zbraně pro vojsko, šperky pro panovníka) poptávka, stávaly se částí zemědělského přebytku v podobě směny za produkty zemědělství. A samotná zemědělská ekonomika navíc vytvořila technologické potřeby, které do té doby neexistovaly (například orba nebo systémy zavlažovacích kanálů).

BIOCHEMICKÁ VÁLKA

Zemědělský přebytek vytváří vražedné bakterie. Když se tuny obilí poprvé uskladnily ve společných sýpkách a kolem nich se shromáždilo množství lidí do vesnic a měst, navíc společně se zvířaty, která naši předkové potřebovali (například kvůli jejich mléku), stala se tato silně přehuštěná biomasa jednou obrovskou biochemickou laboratoří, v níž se rychle množily bakterie, znásobil se jejich počet, zmutovaly a staly se z nich zrůdy (alespoň ve srovnání s těmi, kterým byli lidé vystaveni dříve, ve volné přírodě).

Objevily se nové děsivé a katastrofální nemoci s nesčetnými oběťmi. Ale společnosti založené na zemědělství si krok za krokem začaly zvykat i na bakterie cholery či tyfu nebo na virus chřipky. Jejich členové s sebou nosili miliony těchto vražedných mikroorganismů, aniž by jim už působily nějakou škodu. A když pak pronikli do oblastí obydlených kmeny lidí, u nichž se nevyvinula zemědělská produkce, nemuseli ani tasit meče, aby je dobyli. Stačilo podání ruky a většina byla zlikvidována.

Je tomu skutečně tak: v Austrálii i v Americe zemřelo mnohem více domorodců kvůli kontaktu s bakteriemi, které tam zanesli příchozí Evropané, než na rány způsobené dělovými koulemi, kulkami a meči. Dokonce v několika případech evropští nájezdníci vedli tuto biochemickou válku vědomě. Existují například důkazy, že v Americe byl jeden „indiánský“ kmen vyhlazen, když mu vyslanci evropských států darovali deky, které byly – s jejich vědomím – plné bakterií tyfu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

ÚVOD

ODKUD SE BERE TOLIK NEROVNOSTI?

PROČ NEOBSADILI AUSTRALŠTÍ DOMORODCI ANGLII?

TRHY JSOU JEDNA VĚC, EKONOMIKA JE VĚC JINÁ

DVA VELKÉ SKOKY: JAZYK A PŘEBYTEK

PÍSMO

DLUH A PENÍZE

STÁT, BYROKRACIE A ARMÁDY

DUCHOVENSTVO

TECHNOLOGIE

BIOCHEMICKÁ VÁLKA

CENY VERSUS HODNOTY

DLUH, ZISK, BOHATSTVÍ

DŮVĚRA, KRIZE, STÁT

STRAŠIDELNÉ STROJE

DVA OIDIPOVSKÉ TRHY

IDIOTSKÉ VIRY?

PENÍZE

MÍSTO EPILOGU: ČERVENÁ KAPSLE