Kniha vychází s finanční podporou prostředků na institucionální výzkum Filozofické fakulty Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem pro rok 2018.

Odborní recenzenti:

Doc. PhDr. Kristina Kaiserová, CSc. – Filozofická fakulta Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem

Mgr. Bc. Pavel Heřmánek, Th.D. – Vojenský historický archiv Praha

Copyright © Martin Flosman, 2018

Photos © AHM Prahy, Diecézní archiv Biskupství brněnského,

Historický sborník Karlovarska, KTF UK, Muzeum Šumavy

Kašperské Hory, Alois Navrátil, František Sekanina, SOA Beroun,

VHA Praha, VHA Bratislava, Adolf Žampach, 2018

Cover © Karel Kárász, 2018

Czech Edition © Filozofická fakulta Univerzity Jana Evangelisty Purkyně

v Ústí nad Labem, Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-135-9 (print – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-566-1 (ePub – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-567-8 (Mobi – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-568-5 (pdf – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7561-144-4 (Univerzita J. E. Purkyně, Ústí nad Labem)

Přísahám při všem, co jest mi svato, a v plné shodě se svým svědomím a přesvědčením, že čs. republice budu vždy věren, presidenta a vlády republiky jakož i všech svých představených poslušen; přísahám, že budu všechny své služební povinnosti dle platných zákonů a nařízení přesně a svědomitě vykonávati, přitom vždy jen prospěchu státu a zájmu služby dbáti a tajemství zachovávati. Tak přísahám.

Návrh přísahy pro důstojníky nekombatanty z roku 1919

Obsah

Úvod

Literatura a prameny

Duchovní v uniformě

Od dávné minulosti

Ve válkách 20. století

Vojenská služba duchovních

Mezinárodně-právní ochrana vojenských kaplanů

V císařském kabátě – vývoj vojenské duchovní správy v rakouské armádě od 17. do 19. století

Organizace duchovní správy

Nekatolická vyznání

Činnost vojenských duchovních

Hrdinství a ocenění

Služební předpisy

Vojenské matriky

„Vlastizrádce“ plukovní kaplan Karel Mensinger

Duchovní služba v rakouském válečném námořnictvu

Duchovní správa a její organizace

Pplk. duch. Ignác Husička

V zákopech Velké války – vojenská duchovní služba v letech 1914–1918

Otřes evropské civilizace

Organizace duchovní služby

Činnost vojenských duchovních

Nástin personálních ztrát rakousko-uherského polního kléru v první světové válce

Matriky ve válce

Kpt. duch. Jan Eybl

Kněží – vlastenci a legionáři

Duchovní v zajetí

Československé vojsko na Rusi

Náboženské poměry v ruských legiích

Kpt. duch. Josef Chadim

Pplk. duch. Theodor Věrný

Dobrý kamarád pplk. duch. Josef Šeda

Kpt. duch. Mons. Johann Spannbauer

Por. duch. Jan Baran

Npor. zdrav. Arnošt Tuček

Evangeličtí duchovní Ján Čierný, Josef Horváth a Jan Šťastný

Itálie

Bedřich Novoměstský a Antonín Pánik

Kpt. duch. Albert Hugo Stára OPraem

Francie

Karel Laštůvka

Američtí katoličtí krajané

Kpt. duch. Karel Alfons Biskup OSB

Popravy legionářů

Boje na Slovensku

Těžký první rok Československé republiky

Duchovní na Slovensku

Zpráva pro prezidenta

Blázen, nebo vlastenec? – Mjr. duch. František Hrobař

Škpt. duch. Mons. PhDr. ThDr. Josef Matocha

Seznam použitých zkratek

Seznam použité literatury a pramenů

Úvod

„Dvacáté století bylo století hrůzné,“ prohlásil v jednom televizním rozhovoru známý exilový redaktor a bývalý ministr kultury Pavel Tigrid. Možná můžeme být tvrdostí tohoto jeho výroku šokováni. Vždyť řada z nás, naši rodiče i prarodiče jsme prožili ve 20. století celý anebo alespoň podstatnou část našeho života a máme na něj mnohdy milé vzpomínky, ke kterým se rádi vracíme. Při hlubším zamyšlení však musíme uznat oprávněnost této věty. Vždyť celá jedna generace poznala během svého relativně krátkého života dvě světové války, několik rozdílných politických systémů a státních zřízení a běh 20. století určovaly zhoubné totalitní režimy, které za sebou zanechaly miliony mrtvých. Tyto události ovlivnily nejen život společnosti, ale zasáhly také do života jejích jednotlivců. Měnily jejich plány a cesty, kterými chtěli směřovat za vytyčenými cíli, jejich rodinné, soukromé i profesní životy.

Toto všechno se bezezbytku týká také vojenských duchovních. Jejich životy by mohly být učebnicí 20. století. Vždyť narodil-li se takový mladý muž v poslední čtvrtině 19. století a byl-li v prvních letech století následujícího vysvěcen na kněze, sloužil v tak různých armádách, jako byla rakousko-uherská, meziválečná prvorepubliková nebo poválečná československá. Mnozí z nich se v době okupace aktivně zapojili do domácího odboje, byli vězněni v koncentračních táborech a někteří za svobodu své vlasti přinesli oběť nejvyšší. Někteří z nich působili ve vojenské duchovní správě ještě po únoru 1948 a na sklonku svého života byli po téměř pětatřicetileté službě z armády vyhozeni. Několik bývalých rakouských feldkurátů dosáhlo vysokých církevních úřadů, někteří vstoupili do legií, jiní byli po druhé světové válce z republiky odsunuti nebo emigrovali. Co osoba, to příběh; co život, to drama.

Literatura a prameny

Přitom dějinám vojenské duchovní služby bylo v našem prostředí věnováno dosud jen málo pozornosti. Mimo ojedinělých monografií[1] se jedná většinou o studie v odborných periodikách[2] nebo články v populárních[3] a regionálních[4] časopisech.

Oldřich Pejs v devadesátých letech podrobně analyzoval organizaci duchovní služby v československé armádě od roku 1918 do roku 1950. Jeho studie založené na solidním průzkumu archivních materiálů vycházely v letech 2005–1991 v časopisech Historie a vojenství a Vojenská história a z odborného hlediska nebyly dosud překonány. Z devíti článků[5] jich je pět věnováno západní zahraniční armádě v letech 1939–1945. Jan Stříbrný ve svém příspěvku zmapoval působení dvou vojenských rabínů, jeho text se však věnoval širší otázce židovské problematiky v zahraniční armádě na Západě.[6]

Vedle těchto odborných studií nám částečný obraz poskytují také drobné zmínky o činnosti vojenských kaplanů ve starším tisku, častěji v relativně bohaté memoárové literatuře důstojníků nebo řadových vojáků.[7] V posledních letech bylo publikováno také několik vzpomínek[8] nebo deníků[9] vojenských duchovních. Zcela sporadicky se pak se zmínkami o nich můžeme setkat také v odborných textech věnovaných jinému tématu, než je oblast duchovní služby.[10] Na českých univerzitách bylo obhájeno také několik kvalifikačních prací,[11] ty se však věnují většinou duchovní službě v Armádě České republiky, jejímu přínosu a možnostem využití v současnosti. Dějiny duchovní služby tak zmiňují pouze v rámci obecného úvodu do tématu.

Obecně lze říci, že více zpracováno je působení vojenských duchovních v československé zahraniční armádě na Západě v letech 1939–1945, zatímco ostatním obdobím (armáda rakousko-uherská, prvorepubliková i poválečná) je věnováno pozornosti o poznání méně. Dalším příspěvkem k tématu se tak snaží být i tato publikace.

Velmi skromná je literatura věnovaná dějinám rakouského vojenského kléru. V podstatě jedinou významnou práci představuje kniha Emericha Bielika Geschichte der k. u. k. Militär-Seelsorge und des apostolischen Feldvicariates.[12] V ní podal vývoj vojenské duchovní péče od středověku do konce 19. století. O struktuře vojenského kléru, rozsahu jeho působnosti a o výkonu vlastní duchovní péče podrobně informuje dobová církevní příručka apoštolského polního vikáře Johanna Michaela Leonharda Verfassung der Militär-Seelsorge in den k. k. österreichischen Staaten.[13] Období první světové války je věnována kniha Viktora Lipusche Österreich-Ungarns katolische Militärseelsorge im Weltkriege,[14] kterou lze považovat za stěžejní i přesto, že již existují rovněž mladší práce.[15] Činnost polních rabínů přibližuje kniha Erwina Schmidla Juden in der k. (u.) k. Armee z roku 1989.[16]

Z výše uvedeného tak vyplývá, že sekundární literatura k tématu není hojná. Primárním zdrojem informací o vojenské duchovní službě tak jsou především archivní materiály. Těch, stejně jako již bylo zmíněno u literatury, není mnoho. V aktech Generálního velitelství Praha, které vzniklo v roce 1719, je možné nalézt první zmínku o vojenském duchovenstvu až k roku 1800.[17] Písemnosti polních superiorátů stejně jako všech ostatních pomocných orgánů[18] generálních velitelství se však u nás nedochovaly vůbec.[19] Totéž platí i pro na ně navazující velitelství sborová.[20] Rakouský polní klérus je v tištěných vojenských schematizmech poprvé uváděn od roku 1803,[21] a sice na prvním místě v rubrice vom Stabe. Jako samostatná skupina jsou duchovní vedeni až od roku 1852.[22] Spisový materiál zásadního významu lze očekávat ve vídeňském Kriegsarchivu, kde jsou uloženy fondy Apoštolského polního vikariátu[23] a Dvorské válečné rady. Ty autor neměl příležitost studovat a je třeba uvést, že množství archivního materiálu není dosud zcela vytěženo ani rakouskou historickou vědou.

Informace o působení vojenské duchovní služby v 19. století je možné čerpat z dochovaných úředních a pomocných knih[24] jednotlivých vojskových těles, vojenských zařízení a polních superiorátů. Ve Vojenském historickém archivu v Praze (VHA) je dochováno celkem 37 těchto knih z let 1781–1935, většinou se jedná o knihy výnosů a nařízení (kopiáře oběžníků pro polní klérus), případně podací protokoly.

Pro přelom 19. a 20. století jsou ve VHA k dispozici vojenské služební předpisy. Ty jako pramen normativní povahy poskytují obraz o organizaci duchovní služby v rakousko-uherské[25] a československé[26] armádě.

Pro studium duchovní služby v prvorepublikové armádě je limitujícím faktorem skutečnost, že fond MNO dosud není archivně zpracován. O něco málo lepší situace je u období poválečného, kdy zpracovány jsou alespoň ročníky MNO 1945 a 1946. Materiál byl ovšem poškozen při povodních v srpnu 2002, kdy byl objekt karlínské Invalidovny, ve kterém v té době Vojenský historický archiv sídlil, zatopen rozvodněnou Vltavou.

Předkládaná publikace představuje působení vojenské duchovní služby od nejstarších dob do roku 1950 a chce čtenáře seznámit s významnými postavami vojenského kléru a jejich prací v jednotlivých historických epochách. V širší perspektivě se dotýká dalších témat církevních dějin, jakými jsou vztah církve a státu nebo samotná přítomnost duchovních v armádě. Jednotlivá údobí vždy tvoří samostatnou kapitolu, v níž je představena organizace a působení duchovní služby v této časové periodě. Těžiště zájmu však tvoří století dvacáté.

První svazek se věnuje genezi a vývoji struktury duchovní služby v armádě. Přestože přítomnost kněží při vojsku můžeme pozorovat od dávných časů, zvláštní pozornost je věnována utváření institucionalizované podoby úřadu duchovní správy na půdě konkrétního státního útvaru – habsburské říše. Světový konflikt pak potvrdil význam přítomnosti kněží ve vojsku. Navazující druhý díl představí fungování duchovní služby v československé armádě v letech 1918–1950 a vojenské kněze, kteří se svojí činností nesmazatelně zapsali do jejích dějin. Jsou mezi nimi generálové i prostí kněží, v jejichž řadách nechybí hrdinové domácího odboje ani oběti nacistické perzekuce nebo poúnorového režimu. Obě části doprovází několik desítek unikátních, doposud nikdy nepublikovaných fotografií.

V rámci jednotlivých časových období jsou vždy průběžně prezentovány medailonky konkrétních vojenských duchovních, jejichž služba a osudy jsou pro daný časový úsek charakteristické. Výzkum starších dějin do začátku 19. století představuje samostatný okruh otázek. Aktivity vojenských duchovních v 19. století jsou mnohdy propojeny s národním hnutím. Století dvacáté pak přineslo několikerou likvidaci této armádní složky a opakované úsilí o její obnovení. Práce si v žádném případě nechce činit nárok na úplnost. Z několika stovek duchovních, kteří v prvních pěti dekádách 20. století ve vojsku sloužili, bylo selektivně vybráno pouze několik desítek osobností, jejichž životní příběh může oslovit i dnešního čtenáře. Nebylo úmyslem, aby publikace působila dojmem jakési hagiografie. Nicméně zásluhy vojenských duchovních dalece převyšují všechna jejich osobní selhání. Proto by bylo nespravedlivé jejich práci více odsuzovat než chválit. I tak jsou zmíněny základní obtíže, jež provázely jejich službu, i osobní konflikty, kterým se při nejlepší vůli mnohdy nedokázali vyhnout.

Při sestavování jejich portrétů byly využity především vojenské personální spisy. Jedná se v první řadě o kmenové listy a kvalifikační listiny. Oba typy osobních spisů sahají k samým počátkům evidence vojenských osob do období reforem Marie Terezie a Josefa II. a používaly se až do roku 1950, tedy úctyhodných 180 let. Jejich vznik souvisí s centralizací a rozsáhlými reformami civilní a vojenské správy.

Sbírka kmenových listů vznikla z činnosti náhradních těles vojenských jednotek, která měla za úkol vést už v míru kmenovou agendu pro běžnou potřebu doplňování armády i jako důležitý podklad pro vypracování mobilizačních plánů. Kmenové listy navazovaly na dříve používané Musterlisten a Standeskarten vedené v letech 1740–1820. Jejich vznik byl umožněn zkvalitněním státní evidence obyvatelstva a souvisí se zavedením konskripčního systému doplňování mužstva. Reskriptem z 10. března 1770 bylo nařízeno duchovním, aby po skončení probíhající konskripce podávali čtvrtletně krajským úřadům výkazy ze všech tří druhů matrik s odkazy na právě zaváděná domovní čísla. Ty byly podkladem pro vypracování přesnějších odvodních seznamů. K dalším výrazným změnám v evidenci došlo po vydání branného zákona v roce 1868. Branné předpisy z roku 1912 v § 24 stanovovaly, že správci matrik (tj. faráři) byli povinni v každém roce ve spolupráci se starostou obce výpisem z matrik narozených vypracovat seznam branných povinníků, tj. jinochů, kteří v příštím kalendářním roce završí 19 let.

Sbírka vojenských kmenových listů uložená ve Vojenském historickém archivu v Praze zahrnuje osobní spisy vojáků narozených v rozmezí let 1750–1910, přičemž jednotlivé ročníky jsou různě dochované a rozsah v jednotlivých ročnících kolísá. Ročníky narozených v letech 1750–1865 jsou poměrně torzovité, ročníky 1875–1865 nejsou dosud archivně uspořádány a ročníky narozených 1910–1887 byly v minulosti na základě neodborného rozhodnutí z větší části necitlivě proskartovány. Mladší ročníky, tedy vojáci narození po roce 1910, mají své osobní spisy uloženy ve vojenských archivech v Bratislavě (ročníky 1911–1920) a v Trnavě (ročníky narozených od roku 1921).

Vnější a vnitřní znaky kmenových listů se v průběhu staletí měnily. Až do poloviny 19. století byl veden jeden list předtištěný na šířku oboustranně. Ve druhé polovině 19. století byly údaje psány na dvojlistu předtištěném na výšku. Postupně do něj byly vkládány další listy. Kmenové listy z 18. století obsahují jen nejzákladnější údaje: jméno a příjmení, rok a místo narození (včetně panství), náboženské vyznání, stručný popis osoby, datum odvodu, datum nástupu do první činné služby, druh zbraně, číslo pluku, praporu a setniny a příslušné změny, jimiž voják prošel. Zrušení původně doživotní vojenské služby v roce 1802 a zřízení zeměbrany a zálohy si vyžádalo rozšíření údajů o délce služby v řadovém vojsku, v záloze a v zeměbraně.

Od poloviny 19. století se tak počet rubrik výrazně zvýšil a nově se uvádí také příslušnost k obci v době odvodu, dosažené vzdělání civilní a vojenské (včetně znalosti jazyků), jiné dovednosti a schopnosti (například od roku 1913 řízení motorového vozidla), civilní povolání a rodinný stav. Od konce 19. století se začínají dodatečně dopisovat jména rodičů včetně rodného příjmení matky a celá adresa blízkých příbuzných. Příslušnou rubriku však obsahují až formuláře vytištěné po vzniku Československé republiky. V souvislosti se zvýšeným pohybem obyvatelstva v 19. století se sledovaným údajem stává také plná adresa bydliště včetně pozdějších změn. Vložené superarbitrační listy mohou obsahovat zdravotní údaje odvedených, kteří žádali o zproštění služebních povinností ze zdravotních důvodů, a u zraněných nebo nemocných vojáků, přičemž se důsledně zjišťovalo, zda ke změně zdravotního stavu došlo v důsledku plnění vojenských povinností.

Osobní spisy vojáků jsou vedeny pouze po dobu trvání branné povinnosti, tedy do dovršení věku padesáti let. Jakékoli pozdější změny nejsou zaznamenávány. Neobsahují proto údaje o úmrtí, pokud k němu nedošlo v průběhu vojenské služby nebo v době trvání branné povinnosti. Zápisy jsou však dodatečné, tedy zjištěné v době, kdy se branec nedostavil na rozkaz, kterým byl povolán na vojenské cvičení nebo k nástupu činné služby v případě mobilizace. Někdy úmrtí nebylo oznámeno vojenským úřadům vůbec. Až do roku 1918 jsou vojenské osobní spisy psány výhradně německým jazykem a kurentním písmem. Po vzniku republiky se přistupuje k vyplňování předtištěných formulářů mechanickým psacím strojem. V textu se užívá tehdy vžitých zkratek a k jejich rozluštění je třeba znát dobovou vojenskou terminologii. Data v období první světové války však byla málo pečlivě zaznamenávána a mnohdy úplně chybí.

Kvalifikační listiny důstojníků navázaly na dříve užívané konduitní listiny, které byly v podstatě vysvědčením o chování a potvrzením způsobilosti. Podobně jako kmenové listy poskytují stručné informace k průběhu vojenské služby (vstup do armády, přeložení, povýšení, propuštění). Ve větším rozsahu, než spisy řadových vojáků však obsahují údaje o postupu v hodnosti, služebním zařazení, údaje o vojenském vzdělání a absolvovaných kurzech včetně prospěchu, zápočty let vojenské služby pro výpočet odpočivných platů, záznamy o přiznání různých finančních nároků, vyplácení služného a dalších požitků (příspěvek na ošacení nebo dráhu), záznamy o nemocech, dovolených, disciplinárních řízeních, trestech a další informace vyplývající ze služebního poměru. Podstatnou část důstojnického spisu tvoří každoroční kvalifikační popis, ve kterém nadřízený hodnotil osobnostní, lidské a charakterové vlastnosti důstojníka, jeho intelekt, vzdělání, vojenské schopnosti a na jejich základě stanovoval stupeň kvalifikace a nastiňoval další možnou perspektivu (povýšení, přeložení na významnější místo). Na rozdíl od spisů mužstva jsou u důstojníků zaznamenávány také sňatky a narození dětí a rovněž osobní a rodinné hmotné a finanční poměry (bytová situace, dluhy). Setkat se můžeme i se záznamy o úmrtí, neboť v případě důstojníků se jednalo o vojenského důchodce, který setrvával v evidenci vojenské správy i po splnění branné povinnosti a přeložení do výslužby. Studium osobních spisů jakožto materiálů úřední povahy má zásadní význam při zpracování životopisů jednotlivých osobností.

Desetiletími zaužívané kmenové listy a kvalifikační listiny byly v roce 1949 zrušeny a nahrazeny novým typem personální dokumentace podle sovětského vzoru. V roce 1950 byly uzavřeny a nebyly do nich prováděny žádné další záznamy, byť s určitými výjimkami se můžeme setkat. Pro vojáky základní služby byl zaveden tzv. krátký osobní spis a pro důstojníky z povolání vojenský osobní spis. Ty kromě vojenských záznamů nyní obsahují také služebně politické charakteristiky, posudky, životopisy a jiné. Nově se také setkáváme s portrétní fotografií, kmenové listy ani kvalifikační listiny až do roku 1949 fotografie neobsahují.

Konec ukázky