Luca Caioli

RONALDO

Posadnutosť dokonalosťou

Copyright © Luca Caioli 2015

Copyright © TIMY PARTNERS, spol. s r. o.

Anglický originál vyšiel pod názvom

RONALDO The obsession for Perfection

Luca Caioli

Preklad rozšíreného a aktualizovaného vydania 2015

Preložil, upravil a autorsky doplnil Igor Otčenáš

Redakčná úprava Silvia Semaková

Sadzba a zalomenie LAYOUT, s. r. o., Bratislava

Použité fotografie Getty Images

Vydalo vydavateľstvo TIMY PARTNERS, spol. s r. o.

Pražská 5

811 04 Bratislava

Vydanie 2015

ISBN  978-80-89311-73-6

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v informačnom systéme alebo rozširovaná elektronicky, mechanicky, fotokópiami či iným spôsobom bez predchádzajúceho písomného súhlasu majiteľa práv.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

1. kapitola

Ja

„Som rád, že som Cristiano Ronaldo.“

„Milujem to, čo robím. Milujem svoj život. Som šťastný.“

„Považujem sa za víťaza. Častejšie víťazím, než prehrávam. Vždy sa snažím byť sústredený. Viem, že to nie je ľahké, no nič nie je v živote ľahké. Keby bolo, človek by neprichádzal na svet s plačom.“

„Som súťaživý typ a to sa nikdy nezmení. Isteže rastiem a stávam sa dospelejším. Ale to, ako premýšľam, sa nezmení.“

„Verím vo svoje schopnosti. Vždy som veril.“

„Som, kto som. To, ako konám, čo vidia iní – to som skutočne ja.“

„Nikdy som kvôli nikomu svoje správanie nezmenil. Ak ma ľudia majú radi, fajn. Ak nie... nevnucujem sa. Nemusia chodiť na moje zápasy.“

„Tí, ktorí ma poznajú, vedia, kto naozaj som, aká som osobnosť, aký charakter.“

„Ako rodina držíme spolu. Mal som blízko k otcovi a stále mám blízko k mame a súrodencom. Moja rodina je pre mňa skalou. Úžasne ma podporovali, sú vždy pri mne, keď ich potrebujem. Veľmi mi pomohli a ja sa snažím byť pri nich tak, ako to oni robili pre mňa.“

„Ľudia, ktorí ma dobre poznajú, ma majú radi. To je tých pár, ktorí so mnou žijú, ďalší, ktorí so mnou každý deň trénujú, ktorí so mnou pracujú... Tí o mne majú vysokú mienku, lebo vedia, čo som zač. Isteže, iní ľudia majú celkom iný názor, pretože ma nepoznajú. Tomu rozumiem.“

„Vždy hovorím to, čo si myslím. Hovorím tak, ako je. To sa môže niekomu na mne nepáčiť.“

„Nezáleží mi vôbec na tom, čo si o mne ľudia myslia. Nečítam noviny ani časopisy. Každý má právo na svoj názor.“

„Okolo mňa sa šíri veľa lží... to je cena za slávu.“

„Myslím si, že ľudia na mňa žiarlia, pretože som bohatý, dobre vyzerám a som skvelý futbalista. Iné vysvetlenie neexistuje.“

„Vždy som ochotný sa učiť, vypočuť si iný názor.“

„Som človek, s ktorým je veľmi ľahké vyjsť. A cítim sa veľmi šťastným, pretože ak sa niekedy potrebujem porozprávať, mám tých najlepších priateľov na svete.“

„Som normálny a cítim ako ktokoľvek iný.“

„Som ten typ človeka, ktorý miluje výzvy – vždy to tak bolo. Celý môj život je nasmerovaný na hľadanie nových výziev.“

„Som vo všeobecnosti celkom pozitívny, vyrovnaný človek.“

„To, aby som dobre vychádzal s ľuďmi, je dôležitejšie než peniaze.“

„Žiť kvalitný život je dôležitejšie ako peniaze.“

„Dostalo sa mi skvelého vzdelania. Rodičia ma naučili byť samým sebou, nezmeniť sa kvôli nikomu. Ak ma ľudia majú radi, fajn. Ak nie, je mi to jedno.“

„Mám rád okolo seba šťastných, usmievavých, spokojných ľudí.“

„Nevyhráte nič v živote bez prekonávania prekážok, s akými som sa stretol.“

„Keď som bol malým chlapcom v Lisabone, plakal som každý deň. A dodnes plačem – je to množstvo sĺz, od šťastia, aj zo smútku. Je dobré si poplakať. Plač je súčasťou života.“

„Nemám čas na ľudí, ktorí mi klamú – klamanie považujem za najhoršiu vec. To ma vie naozaj nahnevať.“

„Hovoriť len tak nie je môj štýl. Ak človek priveľa rozpráva, nerobí to dobre jeho imidžu.“

„Nerád hovorím o svojom osobnom živote. Nerád na to upriamujem pozornosť, ale ani nič neskrývam. Nech si ľudia klebetia, čo chcú. Ak chcú predať svoj príbeh, je to ich vec. Nezaujíma ma to.“

„Som šikovné decko, ale nie dokonalé.“

„Sú dni, keď nie je ľahké byť Cristianom. Napríklad tie, keď by som chcel robiť niečo obyčajné a nemôžem. Ale viem si s tým poradiť. A úprimne povedané – nie som nespokojný s tým životom, ktorý vediem.“

2. kapitola

Futbal

„Ak máte radi futbal, nepochybne sa radi pozeráte na Cristiana Ronalda.“

„Robím to, čo mám v živote najradšej zo všetkého – hrám futbal.“

„Vyhral som všetko, čo sa vyhrať dá, ale až do odchodu na futbalový dôchodok sa neprestanem snažiť vyhrávať. Jednoducho som taký. Viem, že môže prísť pokles formy, ale nikdy sa nevzdám. Pokiaľ ide o strieľanie gólov, nadovšetko je dôležité mentálne sústredenie. Kľúčom je upriamiť sa na ne.“

„Mojím cieľom, mojou ambíciou je byť najlepším. No isteže, keď sa mi nepodarí byť najlepším, nič to – aj keď by som naozaj rád odchádzal ako jeden z najlepších v histórii. Som vďačný Bohu, že som získal trofej najlepšieho hráča na svete, ale chcel by som ju získať znovu, buď tohto roku, alebo potom. Určite sa budem o Zlatú loptu znovu usilovať.“

„Myslím, že som všestranný futbalista, aj keď je vždy nespočetné množstvo možností, ako sa zlepšiť. Nemyslím tým konkrétne prvky v mojej hre, ale skôr všeobecne. Musíte sa stať kompletným hráčom. Nemôžete sa sústrediť iba na streľbu či dribling.“

„Dribling a kľučkovanie, to je moje. Hrávam takto odmalička. Milujem kľučkovať a klamať telom, prejsť cez protihráča. Viem, že to ľudí irituje, keď im dám jasle, urobím bicykel alebo zahrám pätičku. Nie je to však o zosmiešnení súpera, je to jednoducho môj štýl. Nezmenil som ho, keď som bol v Anglicku, a nezmením ho, ani keď budem v Španielsku či v Brazílii.“

„Moja strelecká technika je tajomstvo, ktoré nikdy nevyzradím. Jednoducho si premyslím, z ktorej strany na to pôjdem, pozriem sa na bránku, na brankára a na obrancov – a pálim. Keď strieľam, v duchu si hovorím: ,Nech ti to vyjde, Cristiano.‘“

„Vždy sa snažím dávať góly, dobre hrať a pomáhať tímu. Nikdy som to však nebral tak, že musím dať gól v každom zápase. Ak takto uvažujete, nedáte ani jeden. Kde je talent, schopnosti a technická kvalita, tam góly prichádzajú prirodzene. Takže si nerobím ťažkú hlavu, ak nedám gól. Ak hrám dobrý zápas, ak hrá dobre celý tím, tie góly prídu.“

„Nezáleží na tom, kde hráte alebo s kým hráte, v každom zápase vychádzam na ihrisko s tým, že dám do toho všetko, budem hrať tak, ako viem a urobím všetko, aby sme vyhrali.“

„Keď sa vrátim domov po prehre, nerozprávam sa ani s mamou, ani s nikým z rodiny. Vedia, ako mi je, a vedia, ako majú na to reagovať. Už ma poznajú, že po niektorých prehrách aj plačem.“

„Čo je moja najväčšia slabosť? Neviem... Chcem byť výborný na všetkých úrovniach, nielen fyzicky, ale aj mentálne. Nejde len o to, že driem viac než ostatní. Jednoducho chcem byť silnejší.“

„Futbalisti sú tiež ľudia, a preto sa nás to, čo sa prihodí v našom živote, dotýka rovnako ako ostatných. No čím je vyššia úroveň vášho profesionalizmu, tým silnejší musíte byť, aby sa to nedotklo vášho výkonu. Napokon, za to sme platení.“

„Počas sezóny vediem celkom pokojný život a sústreďujem sa iba na futbal. Niekedy si to človek užíva, inokedy zase musí drieť. Cez prázdniny občas spolu s priateľmi vypustím paru, ale ak som v práci, nikto ma nesmie zvádzať na zlé chodníčky. Snažím sa byť príkladným profesionálom a to vyžaruje z mojej hry. Ak človek flámuje každý víkend, nemôže odovzdať všetko na ihrisku.“

„Rád sa starám o svoje telo, je to dôležitá časť môjho života a mojej profesie. Nemám nejaký zvláštny rituál, jednoducho trénujem. Jem, čo chcem, no s mierou. Mám dobré gény, takže nepriberám, no musím fakt drieť, aby som si udržal kondičku.“

„Keď som na ihrisku alebo trénujem, som šťastný, pretože milujem futbal. Je to moja vášeň a ja si to užívam.“

„Považujem svojich spoluhráčov za priateľov, pretože som s nimi každý deň. Mužstvo je moja druhá rodina. Okrem tých, s ktorými žijem, sú to práve títo ľudia, s ktorými trávim väčšinu času.“

„Mám rád, keď to v kabíne žije, keď je každý spokojný a cíti sa pozitívne.“

„Keď vstúpim na ihrisko, cítim sa neohrozene. Nestarám sa o obrancov súpera, sú tam proste na to, aby robili svoju prácu. Neverím, že by ktorýkoľvek hráč chcel iného zraniť. Deväťdesiatdeväť percent hráčov sú čestní ľudia, ktorí chcú to najlepšie pre svoje mužstvo. Isteže, niektorí sa ma snažia zastaviť faulovaním, lebo ak sa im to nepodarí, tak ma nezastavia vôbec. No snažím sa na to veľmi nemyslieť.“

„Myslím, že futbalový priemysel by mal chrániť a vážiť si hráčov, ktorí sa snažia hrať zábavný a tvorivý futbal, ktorí ponúkajú fanúšikom fantastickú šou. To je najdôležitejšie, pretože bez fanúšikov futbal neexistuje. Sú to práve oni, ktorí robia svetové renomé takým mužstvám, ako sú Real Madrid, Man United či Barcelona.“

„Snažím sa ignorovať provokácie, pretože na to niet vo futbale miesta. Ľudia, ktorí mútia vodu, si koledujú o problémy. To, čo ľudia hovoria, ma fakt netrápi, jednoducho to ignorujem.“

„Ak ma niekto ohovára, ide to jedným uchom dnu a druhým von. Počujem iba tých, ktorí prevolávajú na slávu tomuto portugalskému chalanovi. Nepotrebujem urážky, aby ma motivovali.“

„Tí, ktorí ma urážajú, sú vždy prvými, ktorí ma žiadajú o autogram, keď ma stretnú na ulici. Nechápem, prečo sú takí nabrúsení. Fakt nie. Rozumiem, ak sa ma boja, ale nie, ak sú hrubí. Ľudia na letiskách vás milujú a potom vás na ihrisku nenávidia – to vždy preberáme so spoluhráčmi a je to naozaj tak.“

„Nie som ten typ, ktorý sedí celý deň doma a pozerá štyri či päť zápasov denne. Nie, že by som nemal rád futbal, ale nerád ho pozerám v televízii. Radšej ho hrám. Keď nie som na ihrisku, sledujem iba zápasy Realu Madrid. A to sú fakt skvelé súboje.“

„Keby som nebol futbalistom, asi by som študoval. Od šestnástich rokov som však trénoval v Sportingu Lisabon, a tak som nemohol zostať v škole. Asi by som študoval marketing alebo by som bol telocvikárom.“

„Chcel by som, aby si ma ľudia pamätali ako modelový príklad, ako futbalistu, ktorý vždy hral na sto percent a ktorý predviedol dobrú šou – a ktorý vyhral absolútne všetko, čo sa vyhrať dalo.“

Autorská poznámka

Tieto citáty sú úryvkami z rozhovorov s Cristianom Ronaldom v týchto médiách: RTVE, Antena 3, Telecinco, Intereconomía TV, Cadena SER, Cadena COPE, Real Madrid TV, Marca, As, A Bola.

3. kapitola

„Abelhinha“

„Na jednej strane som mal šťastné detstvo; na druhej to bolo dosť neobvyklé, pretože som odišiel ako dvanásťročný do Lisabonu.“

Trojizbový panelákový byt, kde sa Cristiano narodil, už neexistuje. V roku 2007 bol dom na Quinta doFalcao č.27A voštvrti Santo António v hlavnom meste ostrova Madeira Funchale zbúraný, aby ho neobsadili squatteri.

Rodina Aveirovcov sa odtiaľ odsťahovala už dávno. Cristianova matka Dolores dnes žije voveľkom bielom dome s výhľadom na Atlantik v Sao Gonçalo na opačnom konci mesta. Je to krásny dom, ktorý jej kúpil syn. Hneď vedľa stoja domy jeho brata Huga a sestry Katie.

Vďaka dotáciám z Európskej únie sa chudobná štvrť Quinta doFalcao, ktorú tvorili zhluky nájomných domov na svahoch kopca, zmenila. Dnes sa v týchto priestoroch nachádzajú nové obytné komplexy, vyhľadávané portugalskou strednou triedou, ktorá si nemôže dovoliť platiť horibilné ceny zadomy na pobreží.

Na konci úzkej uličky, kde kedysi stál futbalistov dom, je dnes prázdny pozemok zarastený burinou s rozlohou asi pätiny futbalového ihriska a závora. Nie je však neobvyklé, že sa tu objavia z času na čas futbaloví fanúšikovia, ktorých sem zapár eur privezie taxikár. Sú zvedaví na miesta, kde sa ich idol narodil, kde vyrastal, kde chodil doškoly, kde poprvý raz kopol dolopty... V kolektívnej pamäti Portugalčanov Cristiano zatieňuje všetky význačné osobnosti, ktoré Madeiru navštívili, ako napríklad Winston Churchill, rakúska cisárovná Alžbeta zvaná Sissi, rakúsky cisár Karol I., dramatik George Bernard Shaw, básnik Reiner Maria Rilke, Krištof Kolumbus či Napoleon.

Madeira je súostrovie v Atlantickom oceáne, vzdialené asi osemstošesťdesiat kilometrov odLisabonu. Tvoria ho dva obývané ostrovy –Madeira a Porto Santo a tri neobývané ostrovy. Turistov na tieto miesta lákajú pod sloganom „záhrada Atlantiku“. Madeiru tvorí vulkanická skala, dlhá päťdesiatsedem a široká dvadsaťdva kilometrov. Jej horský hrebeň sa v najvyššom bode Pico Ruivo vypína až dovýšky 1 862 metrov nad morom. Hlavné mesto Funchal má stodesaťtisíc obyvateľov.

Práve v tomto meste sa Cristiano narodil. Bolo to v utorok 5.februára 1985 o 10:20 hod. predpoludním v nemocnici Cruz de Carvalho. Mal päťdesiatdva centimetrov a vážil štyri kilogramy. Bol štvrtým dieťaťom Marie Dolores dos Santosovej a Josého Dinisa Aveira. Mal starších súrodencov Huga, Elmu a Katiu. Bolo to neplánované tehotenstvo, lebo medzi jeho narodením a narodením mladšej z oboch sestier uplynulo iba osemnásť mesiacov. Vyvstala otázka, aké meno dať novému prírastku dorodiny.

„Moja sestra v tom čase pracovala v sirotinci, a tak navrhla, že ak to bude chlapec, aby sme ho pokrstili Cristiano,“ spomína si mama Dolores. „Povedala som si, že to nie je zlý nápad. S manželom sa nám okrem toho páčilo meno Ronaldo, to poamerickom prezidentovi Ronaldovi Reaganovi. A tak moja sestra vybrala meno Cristiano a my zase Ronaldo.“

Cristiano Ronaldo dos Santos Aveiro bol pokrstený v kostole sv. Antona –zhodou okolností v deň, ktorý súvisel s futbalom. José Dinis totiž pomáhal ako kustód v amatérskom futbalovom klube CF Andorinha v dedinke Santo António. Preto požiadal kapitána tímu Fernaa Barrosa Sousu, či by nešiel novorodencovi zakmotra. Ceremónia bola naplánovaná na šiestu hodinu večer, no ešte predtým musel klub Andorinha o štvrtej odohrať zápas proti Ribeiras Bravas.

Reverend António Rodríguez Rebola bol nervózny. Už odbavil krsty všetkých ostatných detí, no pootcovi novorodenca a jeho krstnom nebolo ani chýru. Dolores s manželkou budúceho kmotra chodili aj s dieťaťom v povojníku pokostole a snažili sa farára upokojovať. Fernao s Dinisom napokon dorazili o polhodinu neskôr. Mohlo sa pristúpiť ku krstu.

Na prvých fotografiách z rodinného albumu vidíme maličkého Cristiana s očami vypleštenými nafotoaparát. Má na sebe modro-biele šatočky a biele topánočky, na oboch zápästiach zlaté náramky, k tomu zlatý prsteň a na krku dlhú reťaz s krucifixom. Na ďalších snímkach vidieť, ako rástol a vlasy sa mu menili na hebký kučeravý porast. Mal štrbavý úsmev, lebo mu vypadli predné zuby.

Dinis v tom čase pracoval ako mestský záhradník. Dolores bola kuchárkou, takže mohla variť aj pre svoje vlastné deti. Ako tisícky portugalských občanov, aj Dolores emigrovala ako dvadsaťročná do Francúzska. Tri mesiace pracovala ako upratovačka. Mal prísť zaňou aj jej manžel, no keďže sa to nepodarilo, vrátila sa späť na Madeiru. To už mali dve deti.

Rodina Aveirovcov sa musela v živote naozaj obracať, ako sa museli obracať všetci tí, ktorí mali ďaleko k životu v luxusných hoteloch, vyrastajúcich na pobreží ako huby podaždi. Všetci šiesti žili v malom domčeku. Prikaždej búrke doň zatekalo zovšetkých možných kútov. Dolores vláčila domov z mesta tehly a maltu, aby to dala ako-tak dokopy.

Dnes si na to Cristiano spomína ako na šťastné detstvo. Ako dvoj- či trojročné decko sa hrával na dvore alebo na Lombinhovej ulici, kde objavil svojho najlepšieho priateľa –futbalovú loptu.

„Raz na Vianoce som mu daroval autíčko na diaľkové ovládanie. Myslel som si, že sa s tým zabaví,“ spomína si jeho krstný otec Fernao Sousa, „no on dal prednosť lopte. Spával s ňou, vždy ju mal prisebe, nosieval ju pod pazuchou. Kamkoľvek šiel, mal loptu sosebou.“

Cristiano chodil domaterskej škôlky na Externato de Sao Joao de Ribeira, ktorú viedli františkánky. Potom ako šesťročný začal na miestnej základnej škole. Druhý stupeň chodil na školu Gonçalves Zarco, známejšiu pod menom Barreirosova škola, lebo sa nachádzala neďaleko Barreirosovho štadióna, na ktorom hrával známy miestny klub CS Marítimo. Cristiano nebol študijný typ. Nebolo to síce najhoršie, ale naozaj to nebol žiaden bifľoš, stačilo mu, aby preliezol.

Jedna z jeho učiteliek Maria dos Santosová si spomína na svojho bývalého žiaka ako na „vychovaného, zábavného chlapca, dobrého kamaráta“. Priotázke na Cristianove záľuby odpovedá: „Od chvíle, ako prekročil prah dverí, bol jeho najobľúbenejším športom futbal. Zúčastňoval sa síce aj na iných aktivitách, učil sa pesničky a robil si úlohy, ale najradšej mal chvíle pre seba –pre futbal. Ak nemal poruke ozajstnú futbalku –a často je nemal –urobil si náhradnú z ponožiek. Na školskom dvore si vždy našiel spôsob, ako si zakopať. Ani neviem, ako to robil.“

Existoval futbal na školskom ihrisku a futbal na ulici. „Keď sa vrátil zoškoly, obvykle som ho hnala dojeho izby, aby si porobil úlohy,“ hovorí mama Dolores. „Zakaždým tvrdil, že žiadne úlohy robiť nemajú. Šla som teda variť a on to vždy využil. Preliezol cez okno, schmatol nejaký jogurt či ovocie a utiekol aj s loptou pod pazuchou. A hral sa až dopol desiatej večer.“

Aby toho nebolo málo, začal vynechávať vyučovanie, len aby sa mohol hrať s loptou. „Učitelia sa mi sťažovali a ja som ho chcela potrestať. No nedokázala som to. Musel trénovať čo najviac, aby sa stal futbalovou hviezdou,“ hovorí mama Dolores. Jej syn k tomu neskôr dodá: „Hrával som futbal s kamarátmi, to som miloval a tak som trávil svoj čas.“

Pretože nablízku nebolo žiadne ihrisko, museli hrávať na uliciach. Zvlášť jedna z nich Quinta doFalcao bola dosť nebezpečná, pretože na nej pulzovala dopravná premávka, autobusy, autá i motorky. Chlapci museli prikaždom prejazde odstraňovať kamene, ktorými si označovali bránky. A svoje zápasy naozaj prežívali, boli to pravé bitky medzi susedmi, medzi gangmi kamarátov. Ich zápasy sa nikdy nekončili. Iba občas boli prerušené, to keď niekto z chlapcov zakopol loptu dosusedovej záhrady. Najmä starý pán Agostinho sa im neraz vyhrážal, že im prepichne loptu a nažaluje ich matkám, aby si držali svoje ratolesti pekne na uzde.

Na tejto ulici bola aj studňa. Cristiano si o ňu dokázal sám kopať loptu donekonečna. Tá studňa a ulica sa stali jeho prvými tréningovými plochami. Práve tu, medzi chodníkmi, na asfalte a medzi autami, v zápasoch proti malým i veľkým deckám sa Ronaldo začal učiť svoje finty a techniku, ktorá sa neskôr stane jeho poznávacím znamením. „Na ulici trávil celé dni, nacvičoval si tam s loptou originálne finty. Bola akoby pripevnená na jeho nohu,“ spomína si Adelino Andrade, ktorý býval neďaleko rodiny Aveirovcov. „Čo sa týkalo futbalu, na ten mal fakt nadanie,“ hovorí Cristianova sestra Elma. „Ale nikdy by nám neprišlo na um, že to dotiahne tam, kde je dnes.“

Prvý krok dosveta futbalu Cristiano urobil ako šesťročný. Jeho strýko Nuno hrával zaAndorinhu. Cristiano chodieval na jeho zápasy spolu s otcom. Nuno sa ho preto spýtal, či by nemal záujem prísť si zahrať zaniektorý z miestnych tímov. Cristiano súhlasil, prišiel na tréning a zostal. Dolores s Dinisom boli radi, že sa ich syn takto rozhodol, veď aj oni vždy milovali futbal. Dinis a jeho starší brat fandili Benfike Lisabon, kým Dolores uznávala Luísa Figa a Sporting Lisabon.

V sezóne 1994/1995 dostal deväťročný Cristiano Ronaldo dos Santos Aveiro odfunchalského futbalového zväzu svoju prvú športovú licenciu pod číslom 17 182 a stal sa nositeľom bledomodrého pásu klubu Andorinha. Tento miestny klub mal dlhú históriu, pretože vznikol 6. mája 1925. Andorinha znamená v portugalčine lastovička. Podľa miestnej futbalovej legendy tento názov súvisel so šupou istého hráča klubu, ktorú prijej lete vzduchom sprevádzala lastovička.

Učiteľ na základnej škole Francisco Afonso, ktorý učil Cristianovu sestru Katiu, sa dvadsaťpäť rokov venoval trénovaniu madeirských mládežníckych klubov. Stal sa prvým Ronaldovým trénerom. Nikdy nezabudne na chvíľu, keď poprvý raz uvidel na hrisku klubu Andorinha sedemročného nádejného futbalistu.

„Cristiano futbalom žil,“ hovorí. „Bol rýchly, technicky brilantný a hral rovnako dobre ľavou i pravou nohou. Bol síce chudý, ale zato o hlavu vyšší odostatných detí. Nepochybne bol mimoriadnym talentom –bolo to proste v ňom, v jeho génoch. Vždy sa hnal zaloptou, vždy chcel byť tým, kto zakončuje akciu. Bol mimoriadne sústredený, drel rovnako poctivo na ktoromkoľvek poste. Keď nemohol hrať, alebo musel vynechať zápas, bol z toho načisto vedľa.“

Prezident klubu Rui Santos si spomína na chutnú anekdotu, ktorá sa odohrala v sezóne 1993/1994. Bolo to v zápase klubu Andorinha proti Camachu, ktorý bol v tom čase jedným z najsilnejších klubov na ostrove. Andorinha prehrávala v polčase 0:2, pričom „Ronaldo bol z toho taký vykoľajený, že fňukal ako decko, ktorému niekto zobral hračku. Potom nastúpil na druhý polčas, dal dva góly a mužstvo vyhralo 3:2. Niet pochýb, že prehry neznášal. Chcel zakaždým vyhrávať a keď prehral, tak plakal.“

„Preto ho občas volali ,plačko‘,“ vysvetľuje mama Dolores. „Rozplakal sa veľmi ľahko a ľahko sa aj nahneval –najmä ak mu spoluhráč neprihral, prípadne niekto premárnil šancu na gól či prihrávku. Alebo ak mužstvo nehralo tak, ako to chcel on.“ Preto mu dali ešte jednu prezývku, a to Abelhinha, čiže Včielka, ktorá sa nikdy nezastaví, ktorá poletuje poihrisku hore-dolu. O mnoho rokov neskôr Cristiano už v Madride rovnako pomenuje svojho yorkshirského teriéra.

„Futbalisti ako je Ronaldo sa nerodia každý deň,“ dodáva Rui Santos. „Keď sa tak stane, v tom okamihu si uvedomíte, že máte pred sebou superhviezdu, odlišujúcu sa odvšetkých detí, ktoré človek videl hrať.“ Žiaľ, Andorinha bol jedným z najslabších klubov v lige a keď hral proti Marítimu, Camare de Lobos alebo Machicu, zápasy sa končili výpraskom. Ronaldo nechcel nastupovať, lebo vedel, že prehrajú. Ale keď sa vrátil domov, otec ho zakaždým prehovoril, aby si znovu zbalil dres a kopačky a vrátil sa k tímu na ihrisku. Vzdávajú sa iba slabí, hovorieval mu. A to bolo poučenie, ktoré si malý Ronaldo zapamätal na celý život.

V priebehu niekoľkých rokov sa jeho meno stalo známe na celom ostrove. Záujem o Včeličku začali prejavovať oba najväčšie ostrovné kluby Nacional da Madeira i Marítimo. Chýry o chlapcovi, ktorý to vie s loptou, sa dostali až douší Fernaa Sousu, Cristianovho krstného otca, ktorý koučoval dorast mužstva Nacional da Madeira. „Bol som nadšený, že to boli chýry o mojom krstnom synovi,“ hovorí. „Vedel som, že hráva futbal, no nemal som potuchy, že je taký dobrý. Bol na hony ďaleko pred ostatnými. Skvele narábal ...

Koniec ukážky

Luca Caioli

RONALDO

Posadnutosť dokonalosťou

Ukážka z elektronickej knihy

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola