Ján Michalek

SILA MOCI

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Ján Michalek, 2018

© Ján Michalek

Facebook: Ján Michalek – Sila odhodlania/moci

Ilustrácie © Monika Maceková, 2018

Design © Ján Michalek, Monika Maceková,

Petronela Petrušová

1. vydanie

Žilina 2018

ISBN 978-80-570-0445-5

Na úvod

Ak čítaš túto knihu, tak pravdepodobne pochádzaš z veľmi ušľachtilého rodu. To je napokon aj mojim zámerom, aby kniha neskončila v nesprávnych rukách. Píšem ju z toho dôvodu, aby to, čo sa v poslednom období stalo, už nikdy neostalo v zabudnutí, a aby si budúcnosť z toho mohla zobrať ponaučenie. Ani vlastne neviem, kde mám začať, takže to vezmem od samého začiatku. Volám sa Chárem a narodil som sa v malom mestečku známom ako Damneon. Dodnes nepoznám svojich rodičov. Odmalička som vyrastal v miestnom sirotinci. Ani si nedokážete predstaviť, v akých hrozných podmienkach som tam s ostatnými sirotami vyrastal. Namiesto postelí sme spali na zemi a dosť často sme nemali čo do úst, takže sme jedli v podstate všetko, čo nezjedlo nás. Za všetkú tú obrovskú chudobou v krajine môžu tí chamtiví a egoistickí barbari. Od okamihu, kedy dobyli našu krajnu, sme sa stali ich otrokmi. Všetko bohatstvo, ktoré táto krajna mala, sa ocitlo v ich odporných rukách. Náš osud bol teda už od samého začiatku jasný. Jediným zmyslom našich životov bolo prežiť, aby sme napokon skončili ako otroci. Nedokážem ani spočítať, koľkokrát som beznádejne dúfal, že sa raz utrpenie nášho národa konečne skončí. Keď mi bolo najhoršie, naša opatrovateľka Hannah ma vždy dokázala utešiť. Mal som ju rád, akoby bola mojou matkou, keďže skutočnú som nikdy nepoznal. Mala veľmi dobré srdce a starala sa o nás všetkých, akoby sme boli jej vlastnými deťmi. Keby som tak vtedy vedel, čo ma v budúcnosti čaká, radoval by som sa, ako mi je dobre. Keď som dovŕšil vek pätnásť rokov, čakalo ma to, čo aj všetkých ostatných predo mnou. Tým mám na mysli život v otroctve. Proste, jedného dňa z ničoho nič prišli dvaja barbari a odviedli ma zo sirotinca. Mojou budúcnosťou boli stavebné práce v horách na severe krajiny. Barbari si tu stavali obrovské skalné mesto Daetos, ktoré malo byť nedobytné. Poviem vám, že určite ním aj bude. Má dokonalú strategickú polohu. Zo severu k nemu nie je žiadny prístup. Jediná cesta vedie z juhu do prudkého kopca. V podstate väčšinu času musíte liezť po skalách, aby ste sa doň vôbec dostali. Navyše ho chránia mohutné hradby, ktoré však ešte nie sú dokončené, ale myslím si, že s našim úsilim, nebude dlho trvať a v dohľadnej dobe budú hotové. Po príchode do Daetosu som bol na smrť vyčerpaný. Len si predstavte, že niekoľko dní ste bez jedla, máte nárok iba na niekoľko glgov vody a celú cestu putujete pešo, spútaný a ťahaný za koňom. Potom prídete k samotnému Daetosu a máte ešte pred sebou poriadny kus cesty do kopca, pomedzi skaly ostré ako britva. Neviem ani len spočítať, ku koľkým škrabancom som počas výstupu do Daetosu prišiel. Keď som už bol na konci so silami, prechádzali sme vstupnou bránou, pri ktorej stál jeden z barbarov. Nevyzeral, že pustí len tak hocikoho do mesta. Po celom tele bol husto zarastený a priam až neznesiteľne zapáchal.

- „Stáť!“ vykríkol strážca a cez svoje hrubé obočie vrhol na hliadku vražedný pohľad.

- „Sme hliadka nášho pána Gariha a privádzame ďaľšieho otroka.“ vykríkol jeden z nich.

- „V poriadku, ste mi povedomí, možete ísť.“ povedal strážca hlbokým hlasom a my sme mohli pokračovať v ceste. Nakoniec sme teda dorazili k veľkej stodole, kde ma stráž pustila a ja som od únavy padol na zem. Z posledných síl sa mi podarilo doplaziť sa do vnútra. Hľadal som si miesto, kde by som sa mohol pohodlne uložiť na spánok. Našiel som ho. Pri stene napravo bolo medzi dvoma skupinkami otrokov miesto, kde som sa uložil a okamžite som zaspal.

Život medzi skalami

- „Vstávaj otrok!“ zreval jeden z barbarov. To však nestačilo na to, aby som sa prebudil. Až keď som ucítil silný úder do nohy, zakričal som sčasti od bolesti a sčasti od prekvapenia a otvoril som oči. Uvidel som tmavého a uslintaného barbara, ktorý vyzerá, že zrejme nebude spokojný, keď sa nepodvolím jeho rozkazom a určite ma o tom veľmi rád presvedčí. K nohám mi hodil môj nový odev. Teda, od odevu to malo teda poriadne ďaleko. Vyzeralo to skôr ako vrece, ktoré už toho malo poriadne veľa za sebou. Nemal som však na výber. Navliekol som na seba toto čudo a pridal som sa k ostatným. Ten uslintaný brabar mi nasadil na ruky okovy, ktoré boli prepojené dlhou reťazou, na ktorej mal každý z otrokov svoje miesto. Kráčali sme jeden za druhým, ako keď sa dobytok vyháňa na lúky. Po stranách nás všetkých doprevádzali barbari, vzdialení od seba na takých päť až šesť krokov. Trvalo iba chvíľu, kým sme sa dostali ku kameňolomu. O skaly nebola vôbec núdza, keďže celé mesto stálo na jednej obrovskej skale. Nuž, a to bola naša práca. Lámať a nosiť kameň na vybudovanie mesta. Ja som dostal do rúk krompáč a mal som za úlohu štiepať kameň. Iní ho lámali na ešte menšie kusy a ďalší ho vozili k hradbám, kde ho vyložili. Tam z nich už potom vznikali samotné hradby. No a takto to pokračovalo zo dňa na deň, mesiac čo mesiach, až si na to po roku človek už zvykol. Ťažké chvíle nám aspoň spríjemňovala krásna otrokyňa, ktorá medzi nás nosila vodu. Vždy, keď som ju uvidel, rozjasnila môj svet. Mala krásne svetlé vlasy a jej úsmev zlepšil náladu každému z nás. Nikdy som však nenabral odvahu sa jej opýtať na meno. Pri brabaroch, ktorí nás mali na starosti, sme mali totižto zakázané sa medzi sebou rozprávať. Vraj preto, aby sme si šetrili sily na prácu. A tak dni plynuli jeden za druhým, až sa napokon každý spomedzi otrokov zmieril so svojim osudom. To však ale nebol môj prípad. Vždy som rozmýšľal nad slobodou. Hľadal som spôsoby, ako odtiaľto čo najskôr vypadnúť, no cena za neúspešný útek by bola privysoká. Tým mám na mysli popravu pred zrakom všetkých ostatných otrokov na výstrahu. A tak som si každý plán na slobodu nechal radšej uležať v hlave a poriadne som si ho premyslel. Až po niekoľkých mesiacoch som nabral odvahu. V predvečer môjho pokusu o útek som sa prihovoril jednému z otrokov, ktorý mal za úlohu dopraviť na voze kameň z lomu až k hradbám.

- „Počuj priteľu. Potrebujem tvoju pomoc.“ prihovoril som sa, no netváril sa práve prívetivo.

- „Čo je, čo odo mňa chceš?“ vyšlo z neho po chvíli mlčania.

- „Baví ťa život na tomto mieste?“ spýtal som sa ho tajomne.

- „A to je čo za blbú otázku? Komu by sa páčil život v otroctve? Povedz mi, čo chceš, alebo vypadni!“ odpovedal nervózne.

- „Dobre teda, prejdem priamo k veci. Mám plán na útek a potrebujem tvoju pomoc.“ prezradil som môjmu novému priateľovi svoj plán. Ten na mňa zaostril svoj zrak a priblížil sa ku mne pohľadom.

- „Tak hovor! A dúfam, že bude stáť za to.“

- „Dobre teda. Ako ako už vieš, mojou úlohou je lámať kameň a tvojou ho odvážať k hradbám. A v tom spočíva môj plán. Zabaviť stráže, kým sa mne podarí ukryť vo voze so skalami a keď bude voz plný, odvezieš ma k hradbám, no a tam bude treba opäť nejako zamestnať stráže.“ Po mojich posledných slovách sa netváril príliš nadšene, no po chvíli usúdil, že toto, čo momentálne prežívame nie je život, takže nemal inú možnosť ako súhlasiť. V noci som toho veľa nenaspal. Po celý čas som totižto myslel na útek, ale aj na to, čo by nasledovalo po tom, keby ma chytili. Po niekoľkých hodinách spánku nás teda ako každý deň odviedli do lomu. Celou cestou som premýšľal nad svojim plánom. Začal som mať pochybnosti, no nechcel som žiť ďalej takýmto životom, takže som nemal na výber. Dosť bolo pochybností. Musel som nabrať odvahu a vrhnúť sa do toho. Slnko pálilo rovnako ako aj posledné dni a mne v ústach vysychalo čím ďalej, tým viac a viac. Na šťastie sa ku mne v pravej chvíli blížila moja záchrana.

- „Viem, že to bude možno trúfalé, ale ako sa voláš?“ nabral som odvahu a uistil sa, že stráže nebudú počuť otázku, ktorú som položil dievčine, ktorá mi už dlhú dobu otravovala myseľ.

- „Volám sa Dereia.“ odpovedala skromne a potichu.

- „Ja sa volám Chárem. Počuj Dereia. Mám plán a oboch nás dnes odtiaľto dostanem. No bez tvojej pomoci to však nezvládnem. Keď sa s vodou dostaneš až k otrokom pri hradbách, potrebujem, aby si ich nejako zabavila.“ zdôveril som sa jej so svojim plánom. Pozrela mi do tváre a bez jediného slova prikývla na znak súhlasu. Pokračoval som teda ďalej vo svojej práci a čakal na vhodný moment. Po chvíli dorazil voz s mojim záchrancom, no Dereia nebola ešte ani v polovici cesty ku hradbám.

- „Ešte nie. Musíme chvíľu počkať. Odvez ešte tento náklad a ja pôjdem až s ďalším.“

- „Ticho tam, lebo vás nechám zbičovať vy čvarga sedliacka.“ vrieskal na nás jeden zo strážcov a zahnal sa so svojim bičom. No my sme okamžite pokračovali vo svojej práci, takže nás nechal bez jediného úderu tou pekelnou vecou.

- „Keď vyskočím na voz, okamžite ma zasypte kamením.“ šepol som a pozrel na ostatných. Počuli ma iba traja, ktorí bez jediného súhlasu prikývli. A tak sme ďalej štiepali a štiepali, až pokým nedorazil môj voz po druhýkrát. Počkal som teda na vhodný okamih, keď sa jeden zo strážcov ku mne otočil chrbtom a hodil som skalu, čo možno najďalej od seba smerom k lesu. Našťastie to zaujalo jeho pozornosť, a tak som v okamihu vyskočil na voz a schúlil som sa. Moji traja pomocníci ma opatrne zahádzali kamením a mne zostala už iba jediná vec. Čakať až do okamihu, kým budeme pri hradbách, alebo kým si stráže nevšimnú, že im jeden z otrokov chýba. Celou cestou vo voze mi búšilo srdce ako šialené a neuveriteľný pocit smädu ma išiel zabiť. Keď sme už však konečne dorazili k južným hradbám, čakal som už iba na signál, po ktorom sa mohol začať môj útek. Dočkal som sa. Dereia pustila z rúk džbán z vodou a začala nariekať. To už k nej prichádzali stráže. Prišiel môj čas. Odhrnul som zo seba naukladané kamene, vyskočil z voza a rozbehol som sa k medzere medzi hradbami. Môj nový priateľ začal utekať za mnou, no v okamihu sa zastavil na mieste. Zbadal totiž to, čo ja nie.

- „Stáť!“ zakričal jeden zo stráží a rozbehol sa za mnou. Teraz už však nebolo cesty späť. Bežal som, čo mi nohy stačili. Len škoda, že som tam nechal toho, čo mi pomohol. Dokonca som ani nestihol spoznať jeho meno. A možno to nakoniec aj tak malo byť. Počas môjho úteku som pocítil nesmiernú bolesť v pravej nohe. Pozrel som sa, čo je príčinou mojej bolesti. Bol to šíp, ktorý vystrelil jeden zo strážcov. Citil som dokonca, ako sa mi zaryl priamo do kosti a rozštiepil ju. To som už nevydržal a padol som od bolesti na zem. Prebral som sa až na to, ako ma dvaja strážnici ťahajú späť do mesta. Zodvihol som hlavu a uvidel pred sebou v diaľke strážnika, ako tasí svoj meč. Vedel som, čo bude ďalej nasledovať. Takmer som sa už zmieril so svojim osudom, keď v tom prišla moja šanca na prežitie. Na zemi som totižto uvidel pootvorený poklop vedúci od kanála. Z posledných síl som sa teda vytrhol zo zovretia strážcov a odskočil smerom k poklopu. Švihom ruky som odhodil poklop a vrhol som sa dnu. Padol som priamo do tých najväčších sračiek, aké toto mesto mohlo ponúknuť. Lapal som po dychu a snažil som sa vybrodiť, no prúd vody bol až príliš silný, a tak ma ťahal so sebou. Posledné, čo som v tej chvíli uvidel, boli tváre barbarov, ako sa s úsmevom na mňa pozerajú a zatvárajú poklop. Vedel som že toto je môj koniec, no napriek tomu som sa snažil z posledných síl zachrániť. Navyše šíp, ktorý som mal zaseknutý v nohe, mi práve nepomáhal. Zastavil som sa až na konci kanála, kde som sa zachytil o mrežu, ktorá ho ukončovala. Vyšplhal som sa po nej až na samý okraj kanála a uložil som sa aspoň na ten kúsok, ktorý bol ako tak suchý. Po chvíli, keď som sa upokojil, to prišlo. Neznesiteľné bolesti. Podchvíľou som zamdlieval od bolesti a znova sa preberal. Takto som si svoj koniec však nepredstavoval ani v tej najhoršej nočnej more. Bol som zranený a v obrovských bolestiach som zomieral v mestskom kanáli. Jediné, čo som v tej chvíli vnímal, bola neskutočná bolesť. Keď ubehol deň, prišlo mi to, ako keby som v tej chvíli prežil celú večnosť. Na druhý deň ma už však prepadol hlad, a tak som nemal na výber, než zjesť to, čo bolo práve k dispozícii. Rôzne kúsky jedla, ktoré plávali okolo, ohryzky z jabĺk, no proste všetko, čo mohol kanál vo svojej kráse ponúknuť. Niekedy, keď dokonca netiekla až taká špinavá voda, som sa z nej aj napil, pretože moja zapálená rana už zo mňa pomaly vysávala život. Štvrtý deň som už bol na konci so silami. Podchíľou mi padali viečka a ja som vedel, že sa blíži môj koniec. Posledné, čo si pamätám, bol pohľad na mrežu kanála a v poslednom okamihu, ako mi padali viečka, som uvidel postavu muža oblečeného v čiernom plášti s kapucňou na hlave. Z posledných síl som poprosil o pomoc, no muž sa iba otočil a pokračoval svojou cestou. Po tomto už moju myseľ zahalila iba tma.

Záchrana v pravú chvíľu

Nebol to však koniec. Keď som sa prebral, zistil som, že ma niekto prenáša na nosidlách. Bol som na konci so silami. Mal som problém vôbec otvoriť oči. Keď sa mi to však podarilo, uvidel som niečí chrbát a ten niekto mal na sebe čierny plášť a na hlave kapucňu.

- „Pomôžte mi.“ vyšlo zo mňa ako posledné a znova som omdlel.

- „Dobre, už sa preberá:“ Neviem, ako dlho som bol mimo, no toto boli prvé slová, ktoré som po dlhej dobe počul. Pomaly som otvoril oči.

- „Ako sa voláš, chlapče?“ spýtala sa ma neznáma postaršia tvár.

- „Chárem.“ odpovedal som.

. „Počuj Chárem. Mal si obrovské šťastie. Ešte chvíľu a mohlo byť už po tebe. Podarilo sa nám dať ťa ako tak dokopy, no tá tvoja noha nevyzerá dobre. Šíp sa nám síce podarilo vytiahuť, no máš v nej silný zápal.“ povedal starší muž, no to bolo posledné, čo som počul. Pre veľké vyčerpanie som znova omdlel. Neviem ako dlho som opäť blúdil v tme, no pripadalo mi to ako večnosť. Nakoniec som však opäť nadobudol vedomie. Tentoraz som sa už však cítil omnoho lepšie, ako naposledy. Po chvíli som nabral sily a posadil som sa. Položil som nohy na zem, no pocítil som neuveriteťnú bolesť. Nohu som mal ohnivo červenú a ranu som mal obviazanú. V miestnosti okrem mňa nikto iný nebol. Nachádzalo sa tu iba niekoľko ďalších postelí, no prázdnych. Z toho som usúdil, že sa pravdepodobne nachádzam v ošetrovni. Pokúsil som sa dostúpiť na moju zranenú nohu, no oľutoval som to. Bolesť ma úplne paralyzovala a chvíľu mi trvalo, kým som sa spamätal. A tak som na druhej nohe preskákal až ku dverám. Pomaly som ich otvoril. Oslepilo ma však slnko, ktoré mi svietilo do tváre, no po chvíli som uvidel niečo, čo ešte nikdy predtým. Nádherné kamenné budovy pokryté machom, kamenné nádvorie obrastené trávou a ľudí kráčajúcich sem a tam. Na sebe nosili presne taký isý plášť, aký som videl tesne predtým, ako som upadol do bezvedomia. Celé toto prostredie pôsobilo nesmierne upokojujúco a mysticky. Moje ohúrenie však netrvalo dlho. Jeden z týchto zvláštnych ľudí pribehol ku mne a zatlačil ma späť do izby.

- „Sadni si cudzinec! Si ešte príliš slabý. Musíš oddychovať!“ povedal mi mladík.

- „Oddychoval som až príliš dlho. A navyše, už ma z tej prekliatej postele bolí celý chrbát.“

- „Ale pozri na seba. Nevládzeš ani poriadne stáť na nohách. Z tvojej rany stále vyteká hnis.“

- „To je mi fuk. Tak mi teda pomôž! Tú posteľ už nechcem ani vidieť.“ povedal som rozhodne.

- „No dobre teda, ako myslíš.“ povedal mladík a dal si z hlavy dole kapucňu. Nemýlil som sa. Bol asi v mojom veku. Chytil ma pod rameno a ja jeho za krk. Vyšli sme von z miestnosti. Moje oči jasali. Celé toto mesto vyzeralo ako z príbehov mojej opatrovateľky Hannah. Prastaré mesto splynuté s prírodou. Z rozľahlých námestí chaoticky vyrastali mohutné stromy. Všade bola zeleň a božské ticho obklopoval spev vtákov. Nebyť tej mojej zranenej nohy, tak by som si myslel, že som už v nebi.

- „Budeš ešte dlho tak ticho, alebo mi už konečne povieš svoje meno?“ spýtal som sa nového priateľa. Teda, aspoň si to myslím. Kto iný by pomohol mrzákovi.

- „Moje meno je Dreiv. A to tvoje je Chárem. Povedal mi to môj otec. To on ťa zachránil a po celý čas sa o teba staral. Ocitol si sa v meste mágov. Vieš, je to….“ svoje posledné slová nestihol dopovedať.

- „Tak počkať. Chceš mi tým povedať, že ma zachránil mág a postaral sa o mňa? Myslel som si, že všetkých mágov už dávno zabili barbari.“

- „Áno, máš pravdu, no len z časti. Barbari zabili takmer všetkých mágov, až na nás. Ostalo nás už iba štyridsaťdeväť. S mojím otcom sme sa sem uchýlili, keď som bol ešte malý. Pamätám si na to, ako nás barbari zabíjali jedného po druhom, no naša sila bola väčšia ako tá ich. Keď si to tak spätne premietnem, tak na jedného mága pripadalo asi desať barbarov. Barbari však boli v obrovskej presile a jediné, čo nám ostávalo, bolo utiecť. Našim útočiskom sa stalo toto staré mesto. Vraj bolo mestom prvých mágov.“ rozhovoril sa Dreiv.

- „A prečo tvoj otec pomohol mne? Veď som teraz iba obyčajný mrzák.“

- „Vieš, už dávno sme čakali na túto chvíľu. Na niekoho z vonkajšieho sveta, kto nám pomôže.“

- „Čože? To myslíš vážne? Ako može mrzák ako ja pomôcť mágom?“ spýtal som sa prekvapene.

- „Vidíš ten veľký purpurový amulet, ktorý mám na krku? Teraz je to iba kus bezcenného kameňa, no nebolo tak tomu vždy. Ešte predtým, než…“ prerušil svoju reč Dreiv.

- „Predtým než čo? Pokračuj!“ naliehal som.

- „Nie, to už nie je mojou úlohou. Všetko ostatné ti dopovie môj otec. Navyše, si až príliš slabý.“ dopovedal Dreiv a mal pravdu. Rana na nohe akoby zo mňa totižto vysávala život. A tak sme sa po krátkej prechádzke vracali na ošetrovňu. Tentoraz už bez jediného slova. Po celý čas mi vŕtalo hlavou, čo mi chcel povedať, no po tom, čo sme otvorili dvere, mi ostali sily tak akurát na to, aby som si ľahol do postele a opäť zaspal. Na druhý deň mi už bolo o niečo lepšie. Noha ma už bolela menej ako predchádzajúci deň, no ešte stále som na ňu nemohol dostúpiť. Prišiel za mnou Dreiv. Nebol sám. Bol s ním aj niekto ďalší, no kvôli kapucni som mu nevidel do tváre. Pristúpil bližšie a podal mi pohár čistej vody.

- „Počuj Chárem, niekoho by som ti rád predstavil.“ povedal Dreiv.

- „Kto je to?“ spýtal som sa nedočkavo.

- „Je to môj otec. To on ti zachránil život a priviedol ťa sem.“ dopovedal. Medzitým si muž dával pomaly z hlavy dole kapucňu, spod ktorej sa pomaly vynárala staršia tvár. Bol to starý muž, s vráskami a úplne bez vlasov. Tak, ako aj jeho syn, mal na krku zavesený purpurový amulet. Pozrel som mu do tváre a spomenul som si, čo mi predošlý deň hovoril Dreiv.

- „Úprimne sa vám chcem poďakovať za moju záchranu, som vaším dlžníkom. Včera mi váš syn povedal, že máte so mnou nejaké úmysly….“ nedopovedal som, pretože ma prerušil.

- „Si ešte veľmi slabý. Teraz je najdôležitejšie, aby si čím skôr vyzdravel. Potom ti prezradím, aké máme s tebou úmysly.“ dopovedal muž, otočil sa a odišiel. Otočil som sa na Dreiva.

- „Hovoril si, že mi tvoj otec prezradí, čo…“

- „Môj otec je veľmi tvrdohlavý. Vyzerá to tak, že kým nebudeš v poriadku, nedozvieš sa to. Ja však nie som hoden toho, aby som porušil otcove želanie, takže ostáva to už len na tebe.“

- „Dobre, dobre. Je mi to jasné. Aj tak by som vám bol v takomto stave k ničomu.“ zhodnotil som. Dreiv sa už iba usmial a odišiel. Pomaly som sa postavil na jednu nohu a snažil sa prejsť k oknu oproti dverám. Zaujal ma totižto upokojujúci štebot vtákov. V okne som uvidel asi pätnásť mágov sediacich na rozkvitnutej lúke. Mali prekrížené nohy a zavreté oči. Sedeli tam nehybne a úplne bez slova. Vyžaroval z nich pokoj a kľud. Jednému sa dokonca posadil na plece malý vtáčik, no ani po tomto sa nepohol. Nechápal som, prečo to vlasne robia, no zaujalo ma to. Nevydržal som však dlho stáť na jednej nohe, a tak som si musel ísť sadnúť. Sadol som si na okraj postele a zatvoril som oči. Pokúsil som sa ich napodobniť, no neúspešne. Nevydržal som dlho a otvoril som oči.

- „Nechápem, čo na tom vidia.“ povedal som si v duchu. Medzitým sa už do ošetrovne vrátil Dreiv aj s akousi palicou, ktorá bola na jednom konci rozdvojená.

- „To máš, vyskúšaj toto!“

- „Na čo mi to je?“ spýtal som sa nechápavo.

- „Daj si ju pod rameno a opieraj sa o ňu. Pomôže ti to, uvidíš.“ vysvetil mi, na čo táto palica slúži a mal skutočne pravdu. Spočiatku mi to veľmi nešlo, no o chvíľu som prišiel na to, ako ju používať. Stále však bolo pre mňa namáhavé chodiť, a tak som to po zvyšok dňa skúšal s touto palicou.

Na ďalší deň som sa už však rozhodol, že výjdem von a pokúsim sa chodiť sám, bez pomoci. Opäť prišiel Dreivov otec, ktorý mi previazal a vyčistil ranu. Vyzerala už o niečo lepšie, no ešte stále z nej vytekal hnis. Pri najbližšej príležitosti som sa postavil, oprel sa o palicu a vyšiel som von. Dreiv kráčal vedľa mňa. Kráčal som opatrne a pomaly.

- „Čo je toto za mesto, kde to sme?“ spýtal som sa.

- „Toto je prastaré mesto Terendianche. Hovorí sa, že ho založili a bývali v ňom prví mágovia. Aspoň sme sa to dočítali v mestskej knižnici. Keby tak len tí hnusní barbari nezničili…“ nedopovedal Dreiv.

- „Čo keby nezničili, hovor!“ naliehal som.

- „Nuž ja… sľúbil som svojmu otcovi, že ti nič nepoviem, kým nebudeš zdravý.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Na úvod

Život medzi skalami

Záchrana v pravú chvíľu