Volker Kutscher

Goldstein

Originální název: Goldstein,

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2010

Foto na obálce Hulton Archive

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2010, 2011, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Goldstein“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2019

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © Getty Images/Hulton Archive

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8727-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8728-4 (mobi)

God said to Abraham, „Kill me a son“

Abe says, „Man, you must be puttin’ me on“

God say, „No.“

Abe say, „What?“

God say, „You can do what you want Abe,

but The next time you see me comin’ you better run“

BOB DYLAN,

HIGHWAY 61 REVISITED

Don’t know what I want but I know how to get it

THE SEX PISTOLS, ANARCHY IN THE UK

I - ZLOČIN

Sobota, 27. června až sobota, 4. července 1931

Remota itaque iustitia quid sunt regna nisi magna latrocinia?

Quia et latrocinia quid sunt nisi parva regna?

AUGUSTINUS, DE CIVITATE DEI, LIBER IV

1

Vonělo to tam dřevem, klihem a novým lakem. Byla sama ve tmě a tichu. Slyšela jen svůj vlastní dech a tichý tikot hodinek v kapse. Vypadalo to, že ten člověk už je pryč, přesto se ale rozhodla ještě chvíli vyčkat a protáhla se, aby si rozproudila krev v pažích a nohou. Aspoň že na tyči nevisela žádná ramínka. Skulinou ve dveřích pronikala trocha světla a ona vytáhla z bundy hodinky. Devět pryč, takže noční hlídač by měl obchůzku nahoře v šestém podlaží každou chvíli skončit.

Odpověď jí dalo hučnení výtahu, které se začalo rozléhat tmou tak hlasitě, až sebou škubla. Nastal čas. Hlídač byl zase na cestě dolů a v příštích hodinách se bude zajímat už jen o rolety dveří a výkladů a ujišťovat se, že je všechno zamčené a nikdo se nepokouší o vloupání.

Alex otevírala skříň zvolna a opatrně, zatímco vyhlížela zvětšující se skulinou. Opatrnost je matka bedny porcelánu, říkával Benny. Světelné reklamy venku na Tauentzien vrhaly dovnitř tolik barevného světla, že ani nemusela rozsvěcet kapesní svítilnu, viděla všechno zřetelně: luxusní ložnici, kterou zde naaranžovali, postel tak širokou, že by se v ní vyspala celá rodina, koberec tak měkký, že se jí do něj bořily nohy. Když si vzpomněla na kousavý kokosový běhoun u postele, kterou musela sdílet s Karlem, tehdy, když ještě bydlela u rodičů, ve čtyřech lidech na příliš málo metrech čtverečních s nedostatkem světla… Co se asi stalo s Karlem? Nevěděla ani, jestli ho po Beckmannově smrti policajti vůbec hledali. Po rodině se jí vůbec nestýskalo, ale svého bratra by ráda znovu viděla.

Alex se prudce otočila, její oči zaznamenaly nějaký pohyb, kdesi na okraji jejího zorného pole, a pak uviděla velké zrcadlo na toaletním stolku a v něm osmnáctiletou holku se zarputilým pohledem, nohy v plandavých kalhotách, vlasy schované pod hrubě tkanou plátěnou čepicí.

Zašklebila se na svůj odraz. Na konci prkenné zástěny potažené drahou tapetou, která se vydávala za stěnu ložnice, nakoukla Alex za roh. Víceméně zbytečně, protože noční hlídač podnikne další obchůzku prodejních prostor teprve zítra ráno, než mu skončí směna, což věděla od Kalliho. Nebyla tu živá duše. Tohle všechno teď pro příští hodiny patřilo jí, jí a Bennymu. Měla tenhle pocit moc ráda.

Alex se orientovala bez potíží, neklidné světlo zvenčí, které blikalo v neustále se měnících barvách, jí úplně stačilo. Předtím, když ještě svítilo slunce a byl tu nával, si zapamatovala všechno důležité. Vzadu se nacházely dveře na jižní schodiště a tamhle vlevo, podél stěny se vzorky záclon, se šlo k jezdícím schodům.

Všude vládlo ticho, hluk dopravy k ní doléhal jen tiše a tlumeně, téměř jako nadpřirozený šum z nějakého jiného světa, který neměl nic společného s tou začarovanou říší tady uvnitř. Vešla do liduprázdného sálu se záclonami a i ten působil jako pohádkový zámek, dlouhé závěsy od stropu až na zem, samet, tyl a hedvábí. Už jako malá holka tu stávala a žasla, držela se za ruku své matky, která sem, jak měla malá Alexandra brzy zjistit, nikdy nechodila nakupovat, ale vždycky jen okukovat, žasnout a snít. Dobře si to prohlédni, říkala dceři, tohle si chudí proletáři, jako jsme my, nebudou moct nikdy dovolit. Koukání nám ale zakázat nemůžou.

Na nakupování na bohatém Západě jim peníze nikdy nestačily, ani v lepších časech, kdy měl otec práci a matka uklízení. Ze svého předměstí na Boxhagenu se dostali málokdy, a když, tak co na Západě? Ku’damm, KaDeWe a Tauentzien – pro jejího otce to byly symboly zhýralého kapitalismu, Západ byl hříšným Babylonem, kterému se vyhýbal jak čert kříži. Bez matčina naléhání by se umanutý otec nenechal umořit ani k těm nemnoha letním návštěvám zoo. Dokonce i Emil Reinhold však uznával, že zázraky přírody by neměly být odepřeny ani proletářským dětem. Alex ta stvoření vegetující za mřížemi nikdy nezajímala, už u ledních medvědů myslela na zpáteční cestu, protože to se celá rodina Reinholdova vracela pěšky po Tauentzienstrasse, aby na Wittenbergplatzu nastoupila na podzemku a odjela zpátky na Východ. Hned u prvních výkladů začínal Emil Reinhold se svým stále stejným kázáním o nešvarech kapitalismu, zatímco Alex s matkou byly dávno očima i myšlenkami u výloh. Výklady KaDeWe Alex magicky přitahovaly už tenkrát. Také v matčiných očích se dal zahlédnout odlesk dávno vybledlých snů, například snu o lepším životě, o životě, který jí diktatura proletariátu zcela jistě nabídnout nemohla. Otec to nikdy neregistroval. Nebo to nechtěl registrovat. Řečnil dál a synové mu byli pozornými posluchači, hlavně Karl, který vždycky bral všechno tak vážně. Karl, proletářský princ, upřímný komunista. A teď? Teď se musel schovávat před policajty stejně jako jeho mladší sestra, zlodějka.

Alex už byla skoro u eskalátorů, když v tom ji nějaký zvuk přivedl zpět do současnosti – tvrdé cvak, mnohem blíž a jasnější než zvuky dopravy obalené vatou. Bleskově se skrčila za dvěma velkými balíky látek a napínala uši: něco tam naráželo do skla, ťukání a škrábání za jedním z oken. Snažila se ty zvuky nějak interpretovat. Zatřepetání křídel, zavrkání. Když se odvážila opustit úkryt, rozpoznala za neonově ozářeným sklem obrysy dvou holubů, kteří se tam roztahovali na římse.

Slepice hloupá! Alex zhluboka dýchala, aby zklidnila rozbušené srdce. Nejdřív to zrcadlo a teď tohle! Benny by se uchechtal, kdyby ji viděl! Od kdy byla tak ustrašená? Od té doby, kdy zjistila, že jí na jejím podělaném životě záleží víc, než byla ochotna přiznat?

Holubi s pleskáním křídel vyrazili zpátky do noci a Alex pokračovala v cestě. Každým krokem se cítila bezpečněji, nahromaděná nervozita, která se v ní nastřádala během několikahodinového čekání ve skříni, se smrskávala na malé ostražité jadérko hluboko uvnitř, zatímco si víc a víc užívala toulání po tichém nočním obchodním domě. Bylo to, jako kdyby tu všechno upadlo do stoletého spánku a ona byla v tomto zakletém království jediným bdělým člověkem. KaDeWe předstihoval všechny obchodní domy, ve kterých se dosud nechali zamknout; Tietz rozhodně, ale i obrovský Karstadt na Hermannplatzu bledl před touto nádherou na Tauentzien. Vyšla ze sálu se závěsy a dorazila k jezdícím schodům. Kovové stupně stály nehybné a mrtvé, jako kdyby tu všechno zmrazila nějaká zlá víla. Musela pět pater dolů, aby se dostala do přízemí na domluvené místo srazu. Tabák, jako obvykle. Stalo se to takovým jejich rituálem. Než se pustili do práce, zásobili se kuřivem, značkami cigaret, které by si jinak nemohli nikdy dovolit. Benny měl na dobrý tabák nos.

Alex myslela na to, jak se s ním seznámila, na tu hádku o napůl dokouřený cigaretový nedopalek, který odhodil nějaký bohatý cápek na dlažbu před nádražím Zoo. Někdy začátkem února, jen pár týdnů po tom svinstvu s Beckmannem, hnusně mrazivý den. Alex v té době už utratila poslední zbytek peněz, které štípla tomu pupkáči na vánočním trhu. Měla hlad. A už dva dny nekouřila.

Skočili po dosud hořící cigaretě v témže okamžiku, Alex a ten hubený, skoro křehký blonďatý kluk, který sice působil nešikovně, ale přesto si počínal maximálně hbitě. Alex byla přesto rychlejší. Jak na ni zasršel pohledem, když se její ruka dotkla cigarety jako první! A ona na něj taky okamžitě zavrčela, tak moc její tělo prahlo po troše nikotinu. Byl vlastně div, že se pak přece jen uklidnili a o cigaretu se rozdělili, to zřejmě jeho oči Alex obměkčily. Od samého začátku měla pocit, že se o toho hubeného kluka se smutným pohledem musí starat, ten ani ne šestnáctiletý hoch v ní probouzel málem mateřské city, nebo přinejmenším city starší sestry, a přitom to byl on, kdo jí měl v následujících týdnech ukázat, jak přežít na ulici. Benny ji naučil, jak vytáhnout z cizího kabátu peněženku, aniž by byly problémy, jak otevírat dveře, od kterých nemají klíč, jak řídit auta, která jim nepatří. Spousta užitečných věcí pro dívku, která večer neví, co bude druhý den jíst.

Protloukali se spolu celé jaro pomocí kapesních krádeží a menších vloupaček, taky díky nějakým těm zakázkám, které dělali pro Kalliho, žili z ruky do pusy. Až pak přišli na tu věc s obchodními domy. Poprvé, u Tietze na Dönhoffplatzu, to vyplynulo samo od sebe, čistá náhoda. Alex a Benny se potloukali po obchodním domě těsně před zavírací dobou jen proto, že venku začalo pršet. Ten nápad přišel sám od sebe, snad odněkud shůry, právě ve chvíli, když zaměstnanci začali poklonkovat zákazníky směrem k východům. Alex a Benny se na sebe jen podívali a všechno bylo jasné. Následující hodiny přečkali namáčknutí na sebe v obrovském skříňovém kufru, dokud všechno kolem nich neutichlo. Když se konečně odvážili vylézt, bolely je všechny kosti. Že potom vyplenili vitríny se šperky, vyplynulo taky samo od sebe, co jiného si měli odnést, pohovka asi nepřipadala do úvahy. Dokázali naplnit dva kufříky, které si obstarali v oddělení koženého zboží, přesně takové, které pohodlně unesli, aniž by byli nápadní. Když se pak dostali ven oknem do dvora a potom do Krausenstrasse, nikdo je nezastavil, nikdo na nich nepoznal, co právě udělali, a nikdo netušil, co mají v zavazadlech. S bohorovným klidem nastoupili na Spittelmarktu do prvního metra. Ani lidé v podzemce si jich nevšímali, dvou výrostků s kufříky, kteří vypadali jako pouliční prodavači na cestě domů, zmožení po dlouhém, neúspěšném dni.

Kalli druhý den ráno pořádně valil oči. A ochotně vysolil peníze. Tolik mu ještě nedodali. Nanejvýš tak staré kapesní hodinky, které sebrali nějakému opilci, nebo nějaké drobnosti ze zaparkovaných aut. S takovým troškařením pak po tom večeru u Tietze přestali. Krást v metru peněženky nebo obírat opilce se skoro nevyplácelo a byla to loterie, kdežto sklizně v obchodních domech vynášely mnohem víc. Byla to hračka: nechat se zamknout, vybrat z vitrín co nejvíc harampádí a pryč. Když noční hlídači přišli na rozbité vitríny, byli už Alex a Beny dávno v prachu. Tímhle stylem navštívili už čtyři domy a naposledy, v Karstadtu, se jim podařilo vynést skutečně dobré zboží. Nejlepší adresu ve městě jim však musel navrhnout Kalli, sami by na ni ze samého respektu možná nepřišli: v KaDeWe, tam prý čeká bohatá kořist, říkal, proč taky jednou nezajdou tam? Ani tento obchodní dům není hlídaný líp než Tietz nebo Karstadt, prý zná někoho, kdo tam pracuje.

A tak byla teď uvnitř, kolébala se po jezdících schodech, které ve své nehybnosti působily těžkopádněji než jakékoliv kamenné schodiště, patro za patrem, níž a níž. Pocit, že má obrovský KaDeWe sama pro sebe, na ni najednou dolehl celou silou. Musela myslet na to, jak v Tietzu s Bennym procházeli z oddělení do oddělení a jak moc si užívali toho, že tam mohou být se všemi těmi poklady sami. Vyzkoušeli spoustu věcí, poctili návštěvou dokonce i oddělení hraček. Nejprve se trochu styděli, protože před sebou navzájem jakoukoliv dětinskost navzdory vší důvěrnosti vždy skrývali, ale ve druhém obchodním domě – zase to byl Tietz, tentokrát na Alexu – se již ovládli a dali se okamžitě do práce.

Otevřela se před ní velká hala v přízemí, schody přece jen měly konec. Aby se dostala do tabáku, musela ještě skrz pánskou módu, celou alejí figurín. Voskové obličeje na ni shlížely arogantně a netečně, přesně jako ti zazobanci, kteří tam venku tyhle drahé hadry skutečně nosili a samou ješitností se málem vznášeli. Alex tento druh mužů nenáviděla a líbila se jí představa, že jsou to možná právě tihle snobové, kteří tu teď stojí, všichni zakletí a odsouzení k tomu, aby po zbytek života trčeli zkamenělí v KaDeWe – cena za to, že mohou neustále nosit nejnovější módu. Na konci této armády figurín již tušila dřevěné obložení a regály oddělení tabákového zboží. Zdálo se, že Benny tu ještě není. Snažila se něco rozpoznat v mdlém světle blikajícím dovnitř. A pak uprostřed pohybu strnula a zůstala stát, protože se jí zdálo, že se jeden z panáků pohnul, až docela vzadu, na konci špalíru. Zadívala se tam pozorně, ale všechno tam stálo nehybné jako předtím. Venku blikala nějaká červená reklama a stíny uvnitř tančily, to bylo všechno. Rozhodně tam mezi figurínami nestál žádný noční hlídač, žádná placatá čepice se štítkem, jenom ležérní fedory, usedlé buřinky a elegantní cylindry. Alex šla dál a srdce jí stále bušilo, měla pocit, že jeho bušení musí být v tom tichu slyšet. Ta panna, která ji tak vyděsila, stála úplně na konci řady, přesně před průchodem do tabáku, a Alex na ni vyplázla jazyk.

Figurína se mírně uklonila a Alex projelo leknutí jako elektrický výboj až do špiček prstů.

„Račte vstoupit, madam,“ řekla figurína operetním maďarským přízvukem, „jen žádné ostychy!“

„Zatraceně, tobě přeskočilo? Chceš, aby mě trefil šlak?“ Alex udeřila pěstí do bílé náprsenky.

„Ne tak ustrašeně, prosimpěkně!“ Benny se uklonil, smekl cylindr a odmávl ji dveřmi jako majitel jarmareční boudy, který nahání publikum. „Račte vstoupit, madam! A žádný ostych před cenami. U nás nakoupíte cokoliv. Tak žádné sraní, mladá paní!“

„Člověče, ty seš číslo,“ řekla Alex a musela se přece jenom usmát. „Vypadáš jako ředitel cirkusu v zácviku!“ Hned svých slov zalitovala, když viděla jeho výraz. Očekával úžas, obdiv a potlesk, ale určitě ne vtipy na svou adresu.

„Říkal jsem si, že když už jsme tady, hodíme se do gala,“ řekl a snažil se skrýt své zklamání.

„Vypadá to sakra elegantně,“ pospíšila si Alex. „V ničem takovým jsem tě ještě neviděla.“

„Jak taky? V životě našince se s tímhle nepočítá. Teď jsem to na sebe ale přece jen navlíkl!“ Benny otevřel brašnu z plachtoviny. „Taky jsem ti něco opatřil, nahoře v dámské módě,“ řekl a vytáhl rudé hedvábné šaty. „Co na ně říkáš?“

„Měli bychom se držet šperků,“ řekla Alex. „Hadry od nás Kalli nekoupí.“

„Jenom vyzkoušet.“ Zamával rudým hedvábím.

„Teď?“

„Tohle jsou večerní šaty a teď je přece večer.“ Benny jí šaty podával a Alex se dívala na temně lesklou látku.

„Není to trochu… přehnaný?“

„Otázka je, jestli se ti to líbí.“

Látka byla na omak příjemná, doslova protékala mezi prsty. Alex si šaty podržela pod bradou a okukovala se v zrcadle na sloupu. Velikost byla správná, a to se jí také líbilo. Takový vkus by od Bennyho nečekala, nikdy si nic na sebe nekoupil, ani maličkost, dokonce ani z peněz od Kalliho, které by vystačily na tucet nových obleků. Toho, že si za ně sama koupila nový kabát, si všiml až za několik dní.

Benny ji mlčky sledoval. Z vnitřní kapsy vytáhl stříbrné pouzdro a vylovil z něj cigaretu. Manoli privat, šestifeniková značka. Zas tak legračně v tom obleku nevypadal, pomyslela si, bylo to jen nezvyklé, znala ho jen v hrubých plátěných kalhotách a uválené kožené bundě.

„Dáš si taky?“ zeptal se a podával jí pouzdro, Alex však zavrtěla hlavou.

„Jenom práska,“ řekla.

Benny zapálil cigaretu a rovnou ji předal Alex. Dvakrát dlouze potáhla a vrátila ji.

„Tohle taky vypadá dobře,“ řekl a vytáhl z tašky rukavice a klobouček. „Zkus si to oblíct.“

Alex váhala jen vteřinu, pak si věci odnesla za pilíř a převlékla se. Ty šaty jí opravdu padly jak ulité. Navlékla si rukavice a nasadila klobouk. Srdce jí bušilo, něco tak krásného na sobě ještě nikdy neměla. Cítila se v šatech dobře a současně nejistě, divný pocit. Benny to musel mít podobné; tu hloupou poznámku prve si vážně mohla ušetřit.

„Tradá!“ zvolala a ukázala se.

Když zpozorovala Bennyho úžas, cítila se hned lépe. Kluk, který jindy nezavřel klapačku, neřekl ani ň, přišel jen mlčky blíž a prohlížel si ji od hlavy k patě a ona věděla, že ho ohromila. Jak elegantně v tom oblečení působily jeho pohyby, hlavně ve chvíli, kdy se před ní zlehka uklonil.

„Zatančíme si?“ zeptal se.

Alex se zasmála. „Slyšíš nějakou hudbu?“

„No jistě,“ řekl, vzal ji za pravou ruku a položil jí dlaň na své levé rameno, „ty ne?“ Začal broukat nějakou melodii a pomalu s Alex pohupovat ve tříčtvrťovém taktu.

„Vždyť já neumím tancovat.“

„Nech to na mně.“

A potom se začal točit a stáhl Alex s sebou. Jeho úchop byl pevný, poddala se zcela jeho pohybům a rytmu jeho písničky a opravdu to šlo jako samo od sebe. Ti floutci z výkladních skříní se míhali kolem, regály a stojany s oblečením, barevné světlo problikávající okny z Tauentzien, a když se konečně zastavili, zjistila Alex, že protančili polovinou patra. Trochu se jí točila hlava a lapala po dechu, ale cítila se vlastně dobře.

„Kde ses to naučil?“ zeptala se. Benny ji stále znova udivoval, tenhle hubený kluk s dětským obličejem, který občas dokázal působit tak dospěle a vážně, až ji to děsilo.

„V domově. Kuchařky občas tancovaly, když jeptišky nedávaly pozor, ty mi to ukázaly. Líbí se ti to?“

Přikývla a Benny ji znovu popadl a vířil s ní dál, tentokrát opačným směrem. Alex byla blažená. Kdyby otec věděl, že našla zalíbení v takové buržoazní opičárně, jako je vídeňský valčík, asi by svou nezdárnou dceru proklel a zatratil ještě víc, pokud to ještě bylo možné.

Když dorazili nazpět k tabáku, musela se ho na chvilku přidržet, sama by stát nedokázala.

„Je to príma,“ řekla stále trochu bez dechu, „měli jsme s tím začít dřív. Mám málo cviku.“

„Možná bysme mohli zajít tancovat doopravdy. Úplně elegantně, myslím, do nějaké velké tančírny na Ku’dammu…“

Alex se zasmála. „Když se tam ukážeme my dva, tak nás okamžitě vyrazí!“

„Stačí se jenom slušně oblíct. Tak jako teď.“ Benny se odmlčel, jako by pro něj bylo těžké vyslovit následující větu, jako kdyby jeho slova musela zdolávat překážky. „Jsi nádherná, Alex,“ řekl nakonec a znělo to, jako kdyby to chtěl říct už dlouho. Konečky jeho prstů se dotkly její tváře a Alex se toho nečekaného a nezvykle něžného dotyku polekala. Lehce sebou trhla, ale on to zřejmě nezaznamenal, zavřel oči a blížil se k její tváři. Zareagovala teprve, když se jeho rty dotkly jejích úst. Odstrčila ho od sebe, jemně, ale nesmlouvavě.

„Benny! Tohle nejde…,“ řekla.

„Proč ne?“ Hleděl na ni a zdálo se, že tomu nerozumí. Nechce rozumět.

„Já nevím. Je ti teprve patnáct.“ Do prdele, Alex, buď na něj hodná! „Teda abys rozuměl, já tě mám ráda. Jsi můj přítel.“

„Proč tě nemůžu líbat?“

Tvářil se tak vzdorovitě a smutně, že nemohla jinak, vzala ho do náručí a hladila ho po hlavě. „Mám tě ráda, Benny. Ale… teď to nejde. Zrovna teď. Máme práci.“

„To je pravda,“ řekl. „Necháme těch opičáren.“

Pustil ji a vybalil druhou tašku z plachtoviny, do které nacpal svoje staré oblečení. Poznala na něm, že ho ranila. Toho večera už podruhé a tentokrát hlouběji, mnohem hlouběji než poprvé. Nechtěl však nic dát najevo a ona ho nechala ve víře, že si ničeho nevšimla. Ta čarovná atmosféra však byla v kýblu. Před chvílí se ještě vznášeli po parketu obchodního domu, teď vypadali ve večerních šatech jako dvě děti, které se tajně přehrabovaly v šatníku rodičů. Tak každopádně uvažovala Alex a také se tak cítila. Benny na tom asi nebyl jinak. Měl naspěch, aby se navlékl do svých starých hadrů, a zrovna tak Alex odešla za pilíř, za kterým nechala své svršky, a převlékla se. Benny s taškou pověšenou přes rameno na ni už čekal.

„Tak do práce,“ řekl a podal jí druhou tašku. Bez dalšího slova se vydali na cestu.

Klenotnictví se nacházelo rovněž v přízemí. V pološeru se lesklo sklo vitrín. Alex cítila, jak v ní zase roste napětí. Nejcennější věci byly pochopitelně uloženy v trezoru a na prodejní ploše se nacházely jen jejich kopie. Nejhonosnější šperky tedy Alex s Bennym přecházeli a sbírali místo nich prostší kousky, které byly zaručeně pravé, nenápadné prsteny, náramky a náušnice, ale hlavně hodinky, spousty hodinek, pozlacené kapesní hodinky a elegantní náramkové, za hodinky Kalli vždycky platil slušné peníze.

Benny si svlékl koženou bundu a omotal si s ní předloktí. „Alex,“ řekl, „slibuju ti, že za dva za tři roky už tohle dělat nebudu. Budu celý dny chodit ve fajnových oblecích, řídit auto a bydlet v nóbl domě se služebnictvem a tak. Pak se tě zase zeptám, jestli se mnou chceš jít tancovat.“

Podívala se na něj, tvářil se odhodlaně. Než stačila něco odpovědět, ohnal se a sklo se roztříštilo. Třeskot skla připadal Alex pokaždé tak hlasitý, jako kdyby kvůli němu měla půlka města vyletět z postelí, ale nikdy se nic nestalo.

Přesto si pospíšili, nepromluvili už ani slovo a soustředili se jen na práci. Alex začala z rozbité vitrínky sbírat náramkové hodinky a házet je do tašky, zatímco Benny vytřepával z bundy střepy a chystal se na další sklo. Druhé zařinčení Alex už tak hlasité nepřišlo. Dávala pozor, aby s hodinkami nepobrala moc střepů. U příští vitríny to bylo náročnější, tam mezi střepy ležely prstýnky s malými brilianty. Alex se natolik soustředila na drobné střípky, že úplně přehlédla ostrou hranu skla, které zůstalo trčet v mosazném rámu. Když se řízla do hřbetu ruky, nahlas zaklela.

Beny k ní přišel, aby se podíval, co se stalo. Rána začala silně krvácet, a tak utrhl ze spodku své košile pruh látky, kterým jí ruku omotal. Neřekl u toho ani slovo. Třetí vitrínu, kterou právě rozbil, vybral sám a potom pomohl Alex s drobnými prstýnky. S ovázanou rukou už nebyla moc platnou pomocnicí.

„Do hajzlu,“ zaklela znovu. „Omlouvám se.“

„To nevadí, teď…“ Benny zmlkl uprostřed věty a ztuhl, ústa otevřená, jako kdyby v půlce slova zkameněl. „Pst,“ špitl. „Slyšelas to taky?“

Alex pokrčila rameny.

Pak však i ona uslyšela nějaký zvuk, který nevěstil nic dobrého.

Kdesi v budově práskly dveře.

„Už zase vyrazil,“ zašeptala. „To není možný. Měl by to teď obcházet venku, nemá chodit po odděleních.“

„Na to bych nespolíhal,“ prohlásil Benny a shrábl ještě hrstku prstenů. „Asi jsme dělali moc velkej randál. Vypadneme s tím, co máme.“

Zavřel obě tašky z plachtoviny a tu těžší vzal sám, Alex si hodila přes rameno tu druhou, potom se rozběhli, ona první, protože se tu vyznala. Na Tauentzien se motaly davy flamendrů, výlohy a dveře tam byly opatřeny mřížemi, aby noční kolemjdoucí nebyli uváděni do zbytečného pokušení. Potřebovali se dostat do dvora někudy přes sklady nebo oknem nějaké kanceláře a ze dvora pak do Ansbacher Strasse. Potom se už jen vmísit mezi lidi a prvním metrem zpátky na Východ. Tak jako vždycky.

Pak se stalo něco, co naprosto zmařilo jejich plány. Dveře na jižní schodiště se otevřely a vpustily na prodejní plochu pruh světla. Alex instinktivně změnila směr a zatáhla Bennyho za stěnu, na které byly naaranžovány spousty kravat. Zdálo se jí, že ve dveřích zahlédla uniformu. Ne tu červenohnědou hlídačů z KaDeWe, se kterou počítala, ale modrou barvu pruské policie.

Pak slyšeli ty muže vcházet dovnitř. Musel to být celý oddíl pořádkové policie. Alex se podívala na Bennyho a její rty neslyšně zformovaly slovo, které by nejraději zařvala nahlas: Kurva.

Tak tedy přece jen směr Tauentzien, jinou možnost neměli, kolem modrých projít nemohli. Co tam k čertu vůbec dělali? Alex dala Bennymu znamení a vyrazila jako první. Přikrčeni ve skrytu za regály a stojany s oblečením se propracovávali šerem a zvětšovali svůj náskok před modrými.

„Policie,“ slyšeli někoho volat. „Víme, že jste tady. Vzdejte se. Nemůžete uniknout.“

A potom se rozblikalo světlo. To mihotání trvalo jen kratičký okamžik, pak už se rozlilo světlo jako ve dne. Alex se přikrčila ještě hlouběji za regál, který právě míjeli, a nahlédla za roh. Nevypadalo to dobře. Policisté v uniformách se rozdělili do několika skupin a začali systematicky pročesávat celé podlaží.

Podívala se na Bennyho, ten jen bezradně pokrčil rameny. Nezbývalo moc času, museli něco udělat. Tamhle, výtahy! Pár metrů nalevo od nich, ten prostřední zrovna stál v přízemí! Alex ukázala na naleštěné dveře od výtahů a Benny přikývl. Jediná šance, kterou měli, jediná možnost vytvořit si malý náskok, získat chvilku času na nový plán útěku. Úplně se přikrčili a proplížili se kolem dlouhého stojanu s golfovými kalhotami. Nyní byly výtahy na dosah. Ne však úplně. Aby mohli zmáčknout tlačítko, museli se odvážit ven z úkrytu.

Vtom Alex uslyšela mužský hlas docela blízko. „Ti už tady řádili. Jen se na to podívejte! Snad nejsou daleko.“

„Jsou pořád někde v baráku, cítím to,“ řekl další. Alex napjatě naslouchala. Modří našli rozbité vitríny, to na chvíli rozptýlí jejich pozornost. Teď nebo nikdy! Nadechla se, pak se stále v podřepu přemístila ke stěně a natáhla ruku, aby zmáčkla tlačítko.

Dveře se s tichým cink otevřely. Cinknutí však nebylo dost tiché.

„Stát, policie!“ zařval někdo. „Ruce nad hlavu a ukažte se!“

Alex vtáhla Bennyho do otevřeného výtahu a rychle zmáčkla jedno z horních tlačítek. Aspoň že věděla, jak tyhle věci fungují, Wertheimovi za to díky. Modří již vybíhali zpoza rohu, jejich velitel ještě vykřikl cosi jako „Stůjte“, pak se dveře konečně zavřely a výtah se rozjel vzhůru. Díky Bohu! Teď jen nahoru, hlavně získat náskok před pronásledovateli. Než si policajti přivolají do přízemí další výtah, uplyne snad ještě trochu času.

Podívala se na Bennyho. Konečně mohli zase mluvit.

„Do prdele,“ řekl, „co tu dělají poliši?“

„Možná jsme někde spustili alarm.“

„Mně to spíš připadá, jako kdyby na nás čekali. Jako kdyby čekali jen na to, aby nás načapali při akci.“

„Nejdřív nás musí dostat.“

„To je pravda.“ Benny se na ni zazubil. „V utíkání seš sakra dobrá, Alex, to vím už dávno. Kde ses ale naučila řídit výtah?“

„U Wertheima za mnou pálil jeden liftboy.“

Dloubl ji do boku a zasmál se, ale ona nevtipkovala. Aféra s neodbytným ctitelem ji málem stála místo. Místo, o které o půl roku později stejně přišla.

Výtah se zastavil, dveře se otevřely a naskytly jim výhled na pětku na protější stěně.

„Vystupovat, panstvo,“ řekla Alex.

„Neměli bysme ještě o patro výš?“

„Jo, ale po schodech. Policajti tak nejdřív prohledají špatný patro.“

Benny přikývl. „Radši se rozdělíme. Ty půjdeš o patro výš a já níž?“

„Chceš se rozdělit?“

„Tohle není legrace,“ řekl Benny. „Netuším, kolik policajtů se tady vyrojilo, ale musíme rozptýlit jejich síly, jinak nemáme šanci.“

Mluvil jako generál před bitvou. Alex by se smála, kdyby situace nebyla tak vážná.

„Rozdělit, no dobře,“ řekla. „A co pak?“

Benny pokrčil rameny. „To nevím. Nějak se dostat ven. Nějaký možnosti tu budou v tak velkým baráku.“

„Dobře. Kdy se potkáme?“

„Až budeme venku. Märchenbrunnen. V každou celou hodinu.“

Alex přikývla. „Tak hodně štěstí,“ řekla. „Uvidíme se venku.“ Ještě jednou se na něj podívala, potom se rozběhla po schodech do šestého patra. Alex slyšela svoje kroky a ty Bennyho, které se rychle vzdalovaly. Když vyběhla nahoru, zastavila se na vteřinu před dveřmi výtahu a přemýšlela, kam dál. Beztak byla jen otázka času, kdy noční hlídač rozsvítí i v šestém patře. Zatím tu však ještě byla tma. Alex poprvé toho večera použila kapesní svítilnu a posvítila si na ručičky ukazatelů nad výtahem. Ta vpravo se už hýbala a míjela právě druhé patro. Takže už byli na cestě. Nesměla ztrácet čas.

Alex vyrazila na prodejní plochu a pátrala po jiné únikové cestě nebo alespoň po úkrytu. Kužel světla z její baterky těkal po červenobílých dlaždicích a prázdných prosklených bufetech. Hala rychlého občerstvení, srdce nového oddělení potravin. Alex proběhla oddělením kolem regálů plných sklenic s marmeládou. A pak už to najednou dál nešlo. Alex hledala průchod v bíle natřené dřevěné stěně, která byla zastavěna tolika regály, že její provizorní charakter nebyl vůbec nápadný. Nakonec našla za jedním prodejním pultem malé, nenápadné dveře s obyčejným zámkem, který šel lehce otevřít. Proklouzla dveřmi a zavřela je za sebou. Hned poté jí cestu přehradila hromada prken. Celkově to tam vypadalo jako na staveništi. Nedalo se poznat, jaké zboží se tu bude prodávat, většinu regálů bylo ještě třeba sestavit. Alex prošla budoucí prodejní plochou a našla dveře, za nimiž stoupalo další schodiště.

Nevěděla, kam vede, ale jednu věc věděla jistě. Nesmí padnout do rukou svým pronásledovatelům. Za žádnou cenu. Co žila na ulici, bylo to její nejdůležitější pravidlo: Nikdy se nenech sebrat policií! Stále ještě, i po půl roce, měla pekelný strach, že by ji policie mohla sbalit a obvinit z Beckmannovy smrti. Nebo ještě hůř, mohli by ji skřípnout a zjistit, že to byl Karl, kdo toho zasranýho nácka zastřelil. Že jeho sestra stála vedle něj a všechno viděla. A že všechno zavinila ona. Někdy si to totiž Alex myslela – že ze svého bratra udělala vraha. Ale pak to vždycky zase rázně zamítla, protože bez všech těch hovadin s Rudou frontou by Karl vůbec neměl žádnou bouchačku, takže by nemohl na Beckmanna vystřelit. Jenomže ji měl. A vystřelil.

Alex vypnula svítilnu a naslouchala. Hlasy, o tom nebylo pochyb. Hlasy, které sílily. Byli nahoře. Policajti samozřejmě prohledají i šesté patro, tak pitomí nebudou, aby se nechali obalamutit výtahem v pátém. Světla zablikala a pak se rozsvítilo i tady nahoře. Alex instinktivně ustoupila na tmavé schodiště, přestože byla krytá tou stavební zástěnou. Alespoň prozatím. Co si asi myslí chodci dole na ulici, když celý KaDeWe chvíli před půlnocí září všemi světly?

Alex si nadhodila tašku na rameni a vydala se po tmavém úzkém schodišti vzhůru. Pryč odsud, než si policajti všimnou té falešné stěny a napadne je podívat se za ni. Prošla dvěma temnými podkrovními patry a ocitla se před zamčenými dveřmi, které pro její paklíč také nepředstavovaly žádný problém. Do tváře se jí opřel studený vítr a ona stála zase venku, na střešní zahradě vysoko nad městem. Tamhle o kousek dál čněl z moře domů a barevného neonového světla ozařujícího ulice tmavý Pamětní kostel. Zvuky dopravy se jí k uším nesly hlasitě a zřetelně, ne tak tlumeně jako předtím v budově. Klakson auta jí připomněl, že tam dole čeká život a svoboda. Jak se tam jen dostat? Chladný vítr jí vál do obličeje, jako kdyby ji chtěl poučit, že se odvážila na cizí území. Ve zraněné ruce jí tepalo víc a víc. Alex se naklonila přes pažení střešní terasy a podívala se dolů. Nápis KaDeWe zářil do noci a vrhal své neonové světlo na strmou střechu prolamovanou okny a vikýři. Nebyla šance dostat se tudy dolů. Mohla se jen modlit, aby policajty nenapadlo hledat tady nahoře. Kdo by byl ale takový pitomec, aby utíkal na střechu? No jistě, Alexandra Reinholdová byla tak pitomá, ale to policajti přece nemohli vědět.

Ty krávo blbá, spílala si, nechala ses nahnat do pěkné pasti!

Ne, musela se vrátit, musela se nějak dostat kolem policajtů a pak dolů, úplně dolů a ven. Zbývala jen otázka jak. Alex se otočila, šla zpátky na schodiště, a potom, co zavřela dveře, se na okamžik zastavila a poslouchala. Nebylo nic slyšet, stále ještě všude tma. Teprve když se ujistila, že je vzduch čistý, vydala se pomalu dolů po schodech, stupeň za stupněm, a otevřela dveře, které vedly zase na světlo. Žádné hlasy už neslyšela. Že by policajti odtáhli? V prostoru staveniště každopádně nikdo nebyl. Zvláštní, že se nepřišli podívat sem. Nechali ale svítit. Alex se divila. Co nejtišeji se kradla k dřevěné stěně a skulinkou vyhlédla.

K čertu! Před výtahy stál chlap v modré uniformě.

Oni se vůbec nemuseli namáhat s tím, aby tu všechno prohledali, stačilo jim hlídat všechny východy.

Alex zalezla do zadní části staveniště. Opatrně otevřela jedno z oken na západní straně a polekala se, jak silný hluk vnikl dovnitř z ulice. Snad to nebude slyšet až k výtahům. Vystrčila hlavu do nočního vzduchu, ve kterém byl cítit benzín a déšť, a vykukovala ven.

O dobré čtyři metry níž rozpoznala galerii, která na úrovni pátého patra obíhala téměř celou budovu, pod ní zela propast Passauer Strasse. Mohla by se pověsit na římsu okna, spustit se co nejníže a seskočit. To se dalo zvládnout. Zatímco stále zvažovala, co by touto krkolomnou akcí získala, uviděla postavu, která se dole na galerii krčila ve výklenku okna.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I - ZLOČIN

Sobota, 27. června až sobota, 4. července 1931

1

Sobota, 27. června až sobota, 4. července 1931

Sobota, 12. září 1931