Rachel Caine

Na dně

Originální název: Stillhouse Lake

Vydáno u Thomas & Mercer, Seattle 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text copyright © 2017 Rachel Caine LLC

All rights reserved.

This edition is made possible under license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.

Translation © Agáta Hamari, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8711-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8712-3 (mobi)

Pro Lucienne,

která hned věděla, že to je ono.

PROLOG

GINA ROYALOVÁ

Wichita, stát Kansas

Gina se na tu garáž nikdy neptala.

Tahle myšlenka ji i spoustu let poté každou noc palčivě budila ze spaní. Měla jsem se ptát. Měla jsem to vědět. Ale nezeptala se nikdy, nevěděla nic a nakonec ji právě tohle zničilo.

Obyčejně by ve tři hodiny odpoledne byla doma, ale manžel jí zavolal, že má v práci něco neodkladného, a tak musela pro Bradyho a Lily jet do školy ona. Vůbec jí to nevadilo, měla spoustu času uklidit, než bude muset začít s večeří. Byl moc milý a hrozně se omlouval, že jí narušuje plány. Mel uměl být tím nejlepším, nejšarmantnějším mužem na světě a ona mu ten čas strávený v práci vynahradí, už se rozhodla. Uvaří mu k večeři jeho nejoblíbenější jídlo, játra na cibulce, a k tomu si dají to výborné rulandské, co už ho má vytažené na lince. Udělají si hezký rodinný večer, sednou si s dětmi na gauč a podívají se na nějaký film. Třeba na ten nový o superhrdinech, který děti tak moc touží vidět – i když Mel býval ohledně toho, co v televizi sledují, opatrný. Lily se přitulí k Gině jako malý hřejivý uzlíček a Brady se roztáhne přes tátův klín a hlavu si položí na opěradlo. V takové poloze se můžou cítit pohodlně jenom hodně ohebné děti. Ale čas strávený s rodinou byla Melova nejoblíbenější věc na světě. Vlastně druhá nejoblíbenější, hned po práci s dřevem. Gina doufala, že dnes večer se nevymluví a do své dílny kutit nepůjde.

Obyčejný život. Pohodlný život. Ne dokonalý, samozřejmě. Dokonalé manželství nemá nikdo, ne? Ale Gina byla spokojená, aspoň většinou.

Byla pryč z domu jenom půl hodinku, to bylo akorát, aby honem zajela do školy, vyzvedla děti a zase pospíchala domů. Když zatočila za roh a uviděla ta blikající světla v jejich ulici, jako první jí hlavou problesklo: Proboha, snad u někoho nehoří? Ta myšlenka ji upřímně vyděsila, ale hned v další, sobecké vteřině ji napadlo: Budeme večeřet pozdě. Byla to drobnost, ale rozčílilo ji to.

Celá ulice byla úplně zablokovaná. Za zátarasy napočítala tři policejní auta, jejichž blikající světla střídavě utápěla všechny téměř identické rodinné domy v krvavě rudé a ledově modré barvě. Na konci ulice nečinně stála sanitka a hasičský vůz.

„Mami?“ ozval se ze zadního sedadla sedmiletý Brady.

„Mami, co se děje? To je náš dům?“ Zněl nadšeně. „Hoří u nás?“

Gina zpomalila tak, až jela krokem, a snažila se pochopit celý obrázek: rozrytý trávník, zvalchovaný záhonek s kosatci, polámané keře. V blátě ležela potlučená kostra poštovní schránky.

Byla to jejich poštovní schránka. Jejich trávník. Jejich dům.

Na konci celého toho díla zkázy stálo hnědé SUV, kterému z motoru unikala pára. Z půlky bylo zapasované do čelní cihlové zdi od jejich garáže – Melovy dílny – a vachrlatě se opíralo o hromadu suti, která dřív bývala jejich domovní zdí. Vždycky jejich dům považovala za pevný, spolehlivý a hlavně normální. Ten kopec cihel a polámaného sádrokartonu vypadal nepatřičně. Zranitelně. Představila si, jak SUV přeletělo obrubník, srazilo schránku, kličkovalo dvorem a nabouralo do garáže. Až v tu chvíli konečně dupla na brzdu, tak silně, že s sebou celé její tělo škublo, jak se auto zastavilo.

„Mami!“ zakřičel jí Brady skoro do ucha a ona mu instinktivně dala ruku před pusu. Desetiletá Lily si na sedadle spolujezdce vytáhla sluchátka z uší a naklonila se dopředu. Když uviděla škodu na jejich domě, údivem otevřela pusu, ale nic neřekla. Oči měla šokovaně vytřeštěné.

„Promiň,“ zamumlala Gina a ani si pořádně neuvědomovala, co říká. „Něco se děje, zlato. Lily? Jsi v pořádku?“

„Co se děje?“ zeptala se Lily.

„Jsi v pořádku?“

„Nic mi není! Co se to děje?“

Gina neodpověděla. Znovu se soustředila na dům. Při pohledu na všechnu tu škodu si připadala zvláštně obnažená. Její domov pro ni vždycky byl tak bezpečný, jako nedobytná pevnost. A teď někdo zdi té pevnosti prolomil. Celý ten pocit bezpečí byl falešný, o nic silnější než cihly, dřevo a sádra.

Na ulici se vyhrnuli sousedé, kteří civěli a tiše si mezi sebou mumlali, a tím to bylo ještě horší. Vylezla dokonce i stará paní Millsonová, bývalá učitelka, která skoro nikdy nevycházela z domu. Byla to největší klepna a drbna v ulici a nikdy jí nebylo proti srsti spekulovat o osobních životech kohokoli v jejím dosahu. Měla na sobě vybledlý župan, opírala se o chodítko a vedle ní stála její ošetřovatelka. Obě dvě fascinovaně zíraly.

K Gininu autu přišel policista. Rychle stáhla okýnko a omluvně se usmála.

„Pane strážníku,“ řekla, „ten dům, do kterého narazilo to auto, to je náš dům. Můžu tady zaparkovat? Potřebuju obhlídnout škody a zavolat manželovi. Tohle je prostě hrůza! Doufám, že se tomu řidiči nic moc nestalo… Byl opilý? Tady na tom rohu to někdy bývá nebezpečné.“

Zatímco mluvila, strážníkův prázdný výraz se změnil na maximálně soustředěný a ona nechápala proč, vůbec tomu nerozuměla, ale bylo jí jasné, že to není dobré znamení. „Tohle je váš dům?“

„Ano.“

„Jak se jmenujete?“

„Royalová. Gina Royalová. Pane strážníku…“

Udělal krok dozadu a položil dlaň na pažbu pistole.

„Vypněte motor,“ vyzval ji a mávl na dalšího policistu, který k němu okamžitě přiběhl. „Jdi pro vyšetřovatelku. Hned!“

Gina si olízla rty. „Pane strážníku, vy jste mi asi nerozuměl…“

„Okamžitě vypněte motor!“ Tentokrát už jí to přikázal ostrým tónem. Zařadila neutrál a otočila klíčkem. Motor ztichl a Gina uslyšela bzukot hlasů zvědavých přihlížejících shromážděných na protějším chodníku. „Nechejte obě ruce na volantu. Žádné prudké pohyby. Máte v autě nějaké zbraně?“

„Ne, samozřejmě, že nemám. Pane strážníku, jsou tu se mnou děti!“

Ruku z pistole nesundal a v Gině se zvedla vlna vzteku. Tohle je směšné. S někým si nás spletli. Vždyť jsem nic neprovedla!

„Paní, zeptám se ještě jednou: máte u sebe nějaké zbraně?“ Když uslyšela ten drsný tón, její vztek se změnil na čirou paniku. Chvilku ze sebe nemohla vydat hlásku.

Konečně ze sebe vymáčkla: „Ne! Nemám u sebe zbraně. Žádné.“

„Co se děje, mami?“ zeptal se Brady vyděšeně. „Proč se na nás ten pán tak zlobí?“

„Nic se neděje, zlatíčko. Všechno bude v pořádku.“ Ruce nechat na volantu, ruce nechat na volantu… Zoufale chtěla syna obejmout, ale nedovolila si to. Bylo jí jasné, že Brady jejímu falešnému tónu nevěří. Ani ona sama mu nevěřila. „Jen pěkně seď, jo? Nehýbej se. Ani jeden se nehýbejte.“

Lily sledovala strážníka, který stál u auta. „Zastřelí nás, mami? Bude střílet?“ Všichni přece viděli ta videa se zastřelenými lidmi, s nevinnými lidmi, kteří udělali chybu, řekli něco špatně nebo byli v nesprávnou chvíli na nesprávném místě. Uměla si to živě představit… Jak jí umírají děti a ona s tím nemůže nic udělat. Záblesk, křik, tma.

„Samozřejmě že tě nezastřelí! Zlato, prosím tě, nehýbej se!“ Otočila se k policistovi a řekla: „Pane strážníku, prosím vás, vždyť je děsíte. Nemám vůbec tušení, co po mně chcete!“

Skrz zátarasy k nim přicházela žena se zlatým policejním odznakem kolem krku. Prošla kolem strážníka až k Gininu okýnku. Měla unavený výraz a její tmavé oči se tvářily pochmurně. Jedním pohledem zhodnotila situaci.

„Paní Royalová? Gina Royalová?“

„Ano.“

„Jste manželka Melvina Royala?“ Nesnášel, když se mu říkalo Melvin. Vždycky jenom Mel, ale teď asi nebyla ta správná chvíle to policistce říkat, a tak Gina jenom přikývla. „Já jsem detektiv Salazarová. Vystupte z vozidla, prosím. Ať vám vidíme na ruce.“

„Moje děti…“

„Ty můžou zůstat, kde jsou. Postaráme se o ně. Prosím, vystupte si.“

„Co se to proboha děje? Tohle je náš dům. To snad není pravda. Ty oběti jsme tady my!“ Strach – o ni samotnou i o její děti – ji donutil chovat se iracionálně. Slyšela ve svém hlase zvláštní tón, který ji překvapil. Zněla stejně pomateně jako jeden z těch bezradných lidí ve zprávách, kterými vždycky opovrhovala a litovala je. Takhle bych já v takové situaci nikdy nezněla. Kolikrát si tohle říkala? Ale zněla tak. Zněla přesně jako oni. Hrudník se jí chvěl panikou a připadalo jí, že nezvládá pravidelně dýchat. Bylo toho na ni moc, všechno se dělo moc rychle.

„Oběť. No jistě.“ Detektiv Salazarová otevřela dveře řidiče. „Vystupte.“ Tentokrát žádné „prosím“. Strážník, který vyšetřující zavolal, poodstoupil, ruku pořád na pistoli, a proč, proč se k ní chovali takhle, jako k nějakému zločinci? Tohle je omyl. Všechno je to strašlivý, hloupý omyl! Instinktivně se natáhla po kabelce, ale Salazarová ji hned vzala a podala strážníkovi. „Ruce na kapotu, paní Royalová.“

„Proč? Já vůbec nerozumím, co…“

Detektiv Salazarová jí nedala šanci dopovědět. Chytila Ginu za ramena, hrubě ji otočila a strčila ji na kapotu auta. Gina jen tak tak stihla natáhnout ruce dopředu a dopadla jimi na horký kov. Jako by se dotýkala rozpálené plotny, ale nedovolila si ruce odlepit. Připadala si jako ve snu. Byl to omyl. Nějaký hrozný omyl. Za chvilku se jí určitě omluví, že se chovali tak hrubě, společně se tomu zasmějí a ona je pozve na ledový čaj… Možná má ještě zbytek těch citrónových sušenek, jestli je Mel všechny nesnědl. Citrónové sušenky má opravdu rád…

Když policistčiny ruce přejely po částech Ginina těla, kterých se neměla žádné právo dotýkat, Gina se ostře nadechla. Zkusila se bránit, ale Salazarová ji silou srazila zpátky. „Paní Royalová! Nedělejte to ještě horší! Poslouchejte mě. Jste zatčena. Máte právo nevypovídat…“

„Co že jsem? Tohle je můj dům! To auto najelo do mého domu!“ Její syn i dcera tohle ponížení viděli, odehrávalo se přímo před nimi. Všichni sousedé zírali. Někteří měli vytažené mobily. Fotili si ji. Natáčeli. Nahrávali tu strašnou ostudu na internet, aby se jí znudění lidé všude po světě mohli posmívat, a to, že je to celé jeden velký omyl, bude každému jedno. Internet je věčný. Vždycky před tím Lily varovala.

Salazarová ji dál poučovala o jejích právech, čemuž Gina v té chvíli vůbec nebyla schopná porozumět, a už se ani nebránila a nechala policistku, aby jí spoutala ruce za zády. Vůbec netušila, co se to děje.

Chlad kovových pout jí na zpocené kůži připadal jako facka. V hlavě jí znělo podivné bzučení. Cítila, jak jí po obličeji a zádech stéká pot, ale měla pocit, že se jí to vlastně netýká. Jako by to všechno pozorovala z dálky. Tohle se neděje. Tohle se prostě neděje. Zavolám Melovi. Mel to vyřeší a pak se tomu zasmějeme. Vůbec nechápala, jak se jí během dvou minut mohl život změnit v… v tohle.

Brady křičel a snažil se dostat ven z auta, ale policista ho nepustil. Lily vypadala, že je příliš šokovaná a vyděšená na to, aby se pohnula. Gina se na ně podívala a řekla překvapivě rozumným hlasem: „Brady. Lily. To bude dobrý. Nebojte se. Bude to dobrý. Dělejte to, co vám řeknou. Já jsem v pořádku. Tohle je prostě nějaký omyl, nebojte. Bude to v pořádku.“ Salazarová jí pevně svírala paži a Gina k ní otočila hlavu. „Prosím. Prosím vás, ať si myslíte, že jsem udělala cokoli, neudělala jsem to! Prosím, dejte pozor na moje děti!“

„Dám,“ odpověděla Salazarová až nečekaně laskavě.

„Ale vy musíte se mnou, Gino.“

„Vy myslíte… myslíte, že jsem to udělala já? Že já jsem nám najela tím autem do domu? Nenajela! Nejsem opilá, jestli myslíte…“ Zarazila se, protože na lehátku u sanitky uviděla sedět muže, který dýchal přes respirátor. Nějaký záchranář mu ošetřoval ránu na hlavě a kolem se ochomýtal strážník. „To je on? To je ten řidič? Je opilý?“

„Ano,“ odpověděla Salazarová. „Byla to úplná náhoda, jestli se dá řízení pod vlivem vůbec říkat náhoda. Dal si pár piv, špatně odbočil – prý se chtěl dostat zpátky na dálnici – a nezvládl zatáčku. Skončil s předkem auta ve vaší garáži.“

„Ale…“ Gina už byla úplně ztracená. Už nechápala vůbec nic. „Ale jestli jste ho chytili, tak proč…“

„Chodíte někdy do garáže, paní Royalová?“

„Já – ne. Ne, manžel si z ní udělal dílnu. Na dveře z kuchyně jsme přitloukli poličky a on tam chodí bočním vchodem.“

„Takže garážová vrata nefungují? Už v ní neparkujete?“

„Ne, on z nich vyndal motor, dovnitř se dá dostat jenom z boku. Máme na auto přístřešek, takže nepotřebuju – prosím vás, o co jde? Co se to tady děje?“

Salazarová se na ni podívala. Teď už to nebylo rozzlobeně, teď se na ni dívala skoro omluvně. Skoro. „Něco vám ukážu a vy mi to vysvětlíte, dobře?“

Odvedla Ginu kolem zátaras, po chodníku, kde byly vidět stopy pneumatik, jak se auto hnalo blátem přes dvůr, až nahoru, kde zadek vozu podivně trčel z haldy červených cihel a suti. Na téhle stěně měl Melvin nejspíš pověšené nářadí. Gina uviděla ohnutou pilu, která ležela v sádrokartonovém prachu, a přišlo jí na mysl jenom: Ten bude tak naštvaný, vůbec nevím, jak mu tohle všechno vysvětlím. Mel svou dílnu miloval. Bylo to jeho útočiště.

A potom Salazarová řekla: „Chtěla bych, abyste mi vysvětlila ji.“

Ukázala prstem.

Gina vzhlédla nad kapotu SUV a uviděla nahou figurínu v životní velikosti, která visela na tažném háku uprostřed garáže. V první chvilce se jí chtělo skoro smát tomu, jak neuvěřitelně nepatřičně tam vypadá. Visela na drátěné smyčce, kterou měla kolem krku, ruce a nohy se jí klátily, neměla na figurínu ani správné proporce, celá byla špatně, měla divnou barvu… A proč by někdo maloval nějaké figuríně obličej na ten hrozný černofialový odstín, strhal z ní kusy kůže, oči jí udělal červené a vypoulené a vytáhl jí z nateklých rtů jazyk…

A v té chvíli si uvědomila jedinou, šílenou věc.

To není figurína.

A přes veškerou svou snahu začala křičet a nemohla přestat.

1

GWEN PROCTOROVÁ

O ČTYŘI ROKY POZDĚJI

Jezero Stillhouse, stát Tennessee

„Můžete začít.“

Z plných plic natáhnu odér spáleného střelného prachu a zatuchlého potu, zaujmu postoj, zaměřím a stisknu kohoutek. Zpevním tělo a připravím se na zpětný ráz. Někdo při každém výstřelu bezděčně mrkne – ale zjistila jsem, že já to nedělám. Není to cvikem, takhle to prostě mám, ale cítím se díky tomu mnohem jistější. Za tuhle výhodu jsem vděčná.

Těžký, silný revolver ráže.357 řve, kope a vysílá mi do těla dobře známé otřesy, ale já se na hluk ani na zpětný ráz nesoustředím. Vidím jenom terč na konci dráhy. Kdyby mě rozptyloval zvuk, ten neustávající rámus ze stanovišť ostatních střelců – mužů, žen a dokonce i pár teenagerů – by mi už dávno rozhodil mušku. Plynulý hluk střelby, i když je tlumený chrániči sluchu, zní jako mimořádně silná, neustávající bouřka.

Ukončím střelbu, uvolním bubínek, odstraním prázdné nábojnice a položím zbraň na odkládací plochu, bubínek zůstává otevřený, ústí hlavně směrem k terči. Potom si sundám ochranné brýle a odložím je. „Hotovo.“

Za zády mi střelecký instruktor poručí: „Odstupte, prosím.“ Odstoupím. Vezme do ruky pistoli, prohlédne si ji, pokývá hlavou a zmáčknutím tlačítka přivolá terč.

„Bezpečnostní návyky máte výborné.“ Mluví zvýšeným hlasem, aby ho přes hluk a chrániče sluchu, které máme oba na sobě, bylo slyšet. Už trošku chraptí, většinu dne totiž prokřičí.

„Tak doufám, že mám i výbornou mušku,“ zakřičím zpátky.

Ale už vím, že mám. Vidím to ještě předtím, než papírový terč dojede do poloviny dráhy. Je prošpikovaný dírami a všechny jsou v malém červeném kruhu uprostřed.

„Přímo na střed,“ prohlásí instruktor a uznale zvedne palec nahoru. „Prošla jste bez jediné chybičky. Gratuluju, slečno Proctorová.“

„Díky, že jste mi to tak ulehčil,“ odpovím. O krok ustoupí, pustí mě zpátky a já zaklapnu bubínek a uložím zbraň do pouzdra. Hotovo.

„Pošleme vaše výsledky na inspektorát a povolení k nošení zbraně byste měla dostat co by dup.“ Instruktor je mladík s vlasy na ježka, bývalý voják. Mluví měkkým, zastřeným přízvukem, který zní sice jižansky, ale ne typicky z Tennessee… Spíš z Georgie. Je milý – ještě asi o deset let mladší, než nejmladší možný chlap, se kterým bych si něco vůbec začala. Kdybych tedy někoho hledala. Vždycky je zdvořilý. Jsem pro něj „slečna Proctorová“, bez výjimky. Potřeseme si rukou a já se na něj zazubím. „Tak zase příště, Javi.“ Vzhledem k tomu, že jsem starší a jsem žena, můžu si ho dovolit oslovovat křestním jménem. První měsíc jsem mu říkala „pane Esparzo“, ale potom mě jemně opravil.

„Příště…“ Něco strhne jeho pozornost a výraz se mu náhle změní z klidného na ostražitý. Stočí pohled k ostatním střelcům a zařve: „Ukončete střelbu! Ukončete střelbu!“

V každém nervu cítím nával adrenalinu a ztuhnu, vážím situaci, ale tohle se mě netýká. Zvuky střelby nepravidelně utichají, a zatímco Javier přechází ke čtvrtému stanovišti, lidé svěšují zbraně a uvolňují postoj. Stojí tam statný muž s poloautomatickou pistolí. Javi mu přikáže vyprázdnit komoru zbraně a ustoupit stranou.

„Co jsem udělal?“ zeptá se muž bojovně. Pořád jako na jehlách si vezmu tašku a zamířím ke dveřím, i když pomalu. Uvědomím si, že ten muž Javiho příkaz nesplnil – místo toho se rozhodl bránit. To není dobrý nápad. Javiho rysy ztvrdnou, řeč těla se mu změní.

„Otevřete závěr, vyprázdněte komoru a odložte zbraň. Hned.“

„To není nutný. Vím, co dělám! Střílím už roky!“

„Pane, viděl jsem vás mířit nabitou zbraní směrem k jinému střelci. Znáte pravidla. Hlaveň musí mířit k terči. Okamžitě vyprázdněte komoru a odložte zbraň. Pokud neuposlechnete příkazu, vyvedu vás ze střelnice a zavolám policii. Je to jasné?“

Ten usměvavý, klidný Javier Esparza je najednou někdo úplně jiný a síla jeho rozkazu rezonuje místností jako výbuch granátu. Provinilý střelec zašmátrá po zbrani, vyhodí zásobník a odhodí ho i se zbraní na odkládací plochu. Vidím, že hlaveň pořád nemíří k terči.

Javiho hlas je teď jasný a tichý. „Pane, řekl jsem vyprázdněte komoru.“

„Však jsem to udělal!“

„Ustupte stranou.“

Muž kouká, jak Javi sáhne po zbrani, vyjme poslední náboj ze závěru a odloží kulku vedle zásobníku. „Přesně takhle umírají lidé. Jestli se nedokážete naučit správně vyprázdnit komoru, budete si muset najít jinou střelnici,“ řekne mu Javi. „Jestli neumíte uposlechnout příkazu instruktora, najděte si jinou střelnici. Vlastně si můžete tak jako tak najít jinou střelnici. Když ignorujete bezpečnostní pravidla, ohrožujete sebe i všechny okolo. Je vám to jasné?“

Střelec zbrunátní a sevře pěsti.

Javi položí zbraň zpátky přesně tak, jak byla, když si ji bral, pootočí hlaveň k terči a potom pistoli ostentativně otočí na druhý bok. „Vyhazovač nábojnic patří nahoru, pane.“ Poodstoupí a zadívá se muži do očí. Javi má na sobě džíny a modrou polokošili, zatímco střelec je oblečený do maskáčové blůzy a starých uniformových kalhot z army shopu, ale je nad slunce jasnější, kdo je tady voják.

„Myslím, že už jste dneska skončil, pane Gettsi. Nikdy nechoďte střílet naštvaný.“

Doteď jsem nikdy neviděla nikoho takhle zcela zjevně na pomezí výbuchu bezmyšlenkovitého násilí a těžkého infarktu. Cuká mu ruka a je vidět, že přemýšlí, jak rychle by se dokázal dostat k pistoli, nabít ji a začít pálit. Vzduch je odporně těžký. Cítím, jak mi ruka pomalu otevírá zip tašky, kterou držím, a mozek počítá – stejně jako ten jeho –, v kolika krocích bych dokázala začít střílet. Jsem rychlá. Rychlejší než on.

Javier není ozbrojený.

A potom napětí opadne. Jeden z lidí, kteří ztuhle stojí u svých stanovišť, udělá krok dopředu, mezi mě a toho naštvaného muže. Je menší než Javi i ten brunátný střelec a má blonďaté vlasy, které měl dřív krátce zastřižené, ale teď už mu přerůstají přes uši. Je mrštný, ale ne svalnatý. Vídám ho tady, ale nevím, jak se jmenuje.

„No tak, pane, zařaďme trochu zpátečku,“ řekne přízvukem, který nezní jako z Tennessee, ale spíš odněkud ze středozápadu. Lidově. Je to klidný, tichý hlas, který nabádá k rozumu. „Tady instruktor střelby jenom dělá svoji práci. A má pravdu. Když půjdete střílet naštvaný, nikdy nevíte, co se může stát.“

Je úžasné, jak rychle z Gettse zlost vyprchá, jako by z něj někdo vytáhl zátku. Párkrát se zhluboka nadechne, barva obličeje se mu vrátí do normálu a strnule přikývne. „Do hajzlu,“ ucedí. „Asi jsem to trochu přehnal. Už se to nestane.“

Ten druhý pokývá hlavou, vrátí se na své stanoviště a vyhýbá se zvědavým pohledům ostatních. Začne si kontrolovat svoji pistoli, která míří správným směrem – k terči.

„Pane Gettsi, pojďme si popovídat ven,“ pobídne ho Javier a udělá to zdvořile a jasně podle pravidel, ale Carl Getts zase zkroutí obličej a je vidět, jak mu ve spánku zapulzuje tepna. Začne protestovat, ale potom si uvědomí tíhu všech pohledů ostatních střelců, kteří na něj tiše upírají zrak a čekají. Vrátí se na své stanoviště a začne si rozzlobeně balit věci. „Zasranej panovačnej Mexikánec,“ zamumlá a vydá se ke dveřím. Ostře se nadechnu, ale když za Gettsem prásknou dveře, Javi mi přátelsky položí ruku na rameno.

„To je výborný, jak ten kretén radši poslechne bělocha než instruktora střelby,“ poznamenám. Všichni jsme tu běloši – všichni až na Javiera. V Tennessee je ostatních etnik spousta, ale na střelnici to vůbec není poznat.

„Carl je idiot a stejně jsem ho tady nechtěl,“ řekne Javi.

„To je jedno. Takhle se s vámi bavit nemůže,“ odpovím, protože se mi chce Carlovi jednu vrazit. Vím, že by to nebyl dobrý nápad. Ale stejně to chci udělat.

„Může si říkat, co chce. To je výhoda života ve svobodné zemi.“ Javiho tón je příjemný, i přes to všechno. „To ale neznamená, že neponese následky. Brzo mu poštou přijde zákaz vstupu na střelnici. Ne kvůli tomu, co řekl, ale protože mu nevěřím, že se bude mezi ostatními střelci chovat zodpovědně. Nejenom, že jsme oprávnění lidi za nebezpečné a agresivní chování vyhazovat, my dokonce musíme.“ Lehounce se pousměje. Neradostným, chladným úsměvem. „A jestli si se mnou pak bude chtít trochu popovídat venku na parkovišti, tak ať. To se klidně může stát.“

„Možná si přivede kamarády z hospody.“

„Bude legrace.“

„Kdo je ten chlap, co se do toho vložil?“ Pohodím hlavou směrem k tomu muži, který už má na sobě zase chránič sluchu. Zajímá mě to, protože sem moc často nechodí, nebo aspoň ne, když chodím střílet já.

„Sam Cade.“ Javi pokrčí rameny. „Je fajn. Novej. Trochu mě překvapilo, co udělal. Většina lidí by to se do toho nemotala.“

Natáhnu ruku. On mi jí potřese. „Díky, pane Esparzo. Máte výbornou střelnici.“

„To jenom díky všem, co sem chodí. Dávejte na sebe pozor,“ řekne a otočí se k čekajícím střelcům. Zase se v něm probudí výcvikový seržant. „Střeliště volné! Zahajte palbu!“

Při zvuku nových salv nábojů se vypařím. Hádka mezi Javierem a tím druhým mi trochu pokazila náladu, ale když venku odkládám chránič sluchu, stejně jsem pořád hrozně šťastná. Povoleno nosit zbraň. Dlouho jsem nad tím přemýšlela, byla jsem obezřetná, nejistá, jestli se odvážím nechat svoje jméno zapsat do oficiálních záznamů. Vždycky jsem měla pistole, ale nosit je bez povolení bylo riskantní. Tady jsem si konečně začala připadat, že někam patřím, a tak jsem do toho šla.

Když odemykám auto, zazvoní mi telefon a skoro mi při ukládání tašky na zadní sedadlo vypadne z ruky.

„Haló?“

„Paní Proctorová?“

„Slečna Proctorová,“ automaticky volající opravím a pak se podívám, s kým to vlastně mluvím. Skoro zaúpím. Školní sekretariát. Tohle číslo znám až moc dobře.

„Bohužel vám musím oznámit, že vaše dcera Atlanta…“

„Něco provedla,“ dokončím za ženu na druhém konci telefonní linky. „Takže dnes bude asi úterý.“ Zvednu panel na podlaze auta. Pod ním mám úložný box, do kterého se akorát vejde taška s pistolí, takže ji do boxu strčím, zavřu víko a přetáhnu přes něj koberec, abych ho skryla.

Volající ze sebe vydá hluboký nesouhlasný zvuk. Lehce zvýší hlas. „Tohle není legrace, paní Proctorová. Budete si muset vážně promluvit s paní ředitelkou. Tohle už je počtvrté za tři měsíce a takové chování dívce Lannyina věku prostě nemůžeme tolerovat!“

Lanny je čtrnáct, což je přesně ten věk, kdy je takové chování normální, ale to jí neřeknu. Jenom se zeptám:

„Co se stalo?“ Pak přejdu zpátky ke dveřím řidiče a nasednu za volant džípu. Musím nechat dveře chvíli otevřené, aby se ochromující vedro vyvalilo z auta ven, protože se mi nepodařilo chytit parkovací místo ve stínu.

„Paní ředitelka by to s vámi raději probrala osobně. Přijeďte si dceru vyzvednout. Je na týden vyloučená z výuky.“

„Na týden? Co udělala?“

„Jak říkám, paní ředitelka by si o tom chtěla promluvit z očí do očí. Tak za půl hodiny?“

Za půl hodiny nestihnu ani sprchu, abych ze sebe smyla pach střelnice, ale možná je to tak lepší. Smrdět střelným prachem asi v tuhle chvíli nebude na škodu.

„Dobře. Budu tam.“

Řeknu to klidným hlasem. Většinu matek by to nejspíš naštvalo a znepokojilo, ale vzhledem k tomu zástupu katastrof, co už jsem zažila, si tohle nezaslouží ani zvednuté obočí.

Jen co zavěsím, zavibruje mi telefon esemeskou a já si pomyslím, že to asi bude Lanny, která mi chce vysvětlit svoji verzi příběhu, než uslyším tu oficiální, nemilosrdnější variantu.

Ale není to Lanny. Když nastartuju džíp, vidím, že mi na obrazovce svítí jméno mého syna. Connor. Otevřu zprávu a přečtu si ji, je stručná a k věci: „LANNY VYHRALA.“ Chvíli mi trvá, než rozšifruju, co tím myslí, ale pak mi to dojde. Poprala se a vyhrála. Nepoznám, jestli je na svou sestru pyšný, nebo jestli je z ní zoufalý– pyšný, že se nedala, nebo zoufalý ze strachu, že je oba zase vyhodí ze školy. Ten strach není neoprávněný. Poslední rok jsme konečně měli aspoň trochu klid od vybalování věcí a opětovného balení do krabic a já taky nechci, aby to tak brzo skončilo. Děti si konečně zaslouží mít pocit klidu a bezpečí. Connor už má úzkosti. Lanny pravidelně rebeluje. Ani jeden z nás není v pořádku. Snažím se z toho neobviňovat sebe, ale je to těžké.

Jejich vina to totiž rozhodně není.

Odešlu krátkou odpověď a začnu couvat. Za posledních pár let jsem často měnila auta, z nutnosti, ale tohle auto… tohle auto miluju. Koupila jsem ho levně na Craigslistu za hotové, byla to rychlá a anonymní koupě. A je to přesně to pravé do příkrého, lesnatého terénu okolo jezera a kopců, které se zvedají až do zamlžených vrcholků hor. Džíp je bojovník. Už toho spoustu zažil. Převodovka potřebuje opravit, osa je špatně seřízená. Ale i přes všechny jizvy a zranění auto přežilo a jezdí dál.

Ta metafora je mi jasná.

Vůz sebou trochu škubne a já jedu dolů po strmém kopci, skrz chladné stíny borovic a zpátky do horoucího poledního slunce. Střelnici mám za zády na vrcholku kopce, a když zatočím na silnici, která vede dolů, pomalu se přede mnou rozprostře jezero. Na jeho tmavě modrých vlnách se lámou a tančí sluneční paprsky. Jezero Stillhouse je skrytý poklad. Bývala to drahá uzavřená rezidenční oblast, ale s finanční krizí se fondy společenství ztenčily a teď jsou brány neustále otevřené a strážní domek u vjezdu je až na pár pavouků a občas nějakého mývala prázdný. I přesto tady iluze bohatství pořád zůstává: po okolí jsou roztroušené několikapatrové luxusní domy, i když spousta dalších obydlí spíš už připomíná chatky. Na hladině plavou čluny, ale i přes dnešní krásné počasí není nijak přelidněno. Větve tmavých borovic se snaží dosáhnout až do oblak. Rychle kolem nich projíždím a znovu se ve mně probudí pocit, že je všechno konečně tak, jak má být.

V posledních letech jsem nenašla moc míst, která by mi připadala aspoň trochu bezpečná, a rozhodně žádné, kde bych si připadala jako… jako doma. Ale tady – u jezera, v kopcích, mezi borovicemi, skoro v divočině – jsem klidnější. Když jsem to tady viděla poprvé, blesklo mi hlavou, že tohle je ono. Snažila jsem se na svoje předchozí životy nemyslet, ale tady mi přišlo, že to poznávám. Že jsem smířená. Že je to osud.

Krucifix, Lanny. Já to tady nechci tak rychle opustit jenom proto, že ty nedokážeš zapadnout. Tohle nám nedělej. Gwen Proctorová je čtvrtá identita, kterou mám od té doby, co jsem opustila Wichitu. Gina Royalová je mrtvá a dávno za mnou, teď už jsem někdo úplně jiný. Vlastně ji vůbec nepoznávám, tu slabošku, která se vždycky podrobila, vždycky předstírala, vždycky se snažila urovnat jakýkoli problém, který se objevil.

Která napomáhala trestnému činu, i když nevědomky. Gina už je dávno mrtvá a já pro ni netruchlím. Připadám si od ní tak vzdálená, že bych svoje staré já ani nepoznala, kdybych ho minula na ulici. Jsem ráda, že jsem unikla z toho pekla, které mi tehdy, když jsem se v něm smažila, ani jako peklo nepřipadalo. A jsem ráda, že jsem z něj vytáhla i děti.

A oni se taky změnili, ač k tomu byli donucení. Pokaždé, když jsme museli jít zase o kus dál, jsem je nechala, ať si svá nová jména vyberou sami, ale bohužel jsem pár jejich obzvlášť kreativních výmyslů musela zavrhnout. Tentokrát jsou z nich Connor a Atlanta – zkráceně Lanny. Už nám to skoro nikdy neujede a svá rodná jména nepoužíváme. Naše jména ze zajetí, jak jim říká Lanny. Má pravdu, ale příčí se mi, že moje děti musí o svém dětství přemýšlet takhle. Že musí nenávidět svého otce. On si to samozřejmě zaslouží, ale ony ne.

To, že si můžou vybrat svoje vlastní křestních jména, je to jediné, o čem můžou rozhodovat. Vláčím je od města k městu, ze školy do školy, snažím se je oddálit od těch hrůz minulosti. Ale to nestačí. Nikdy to nemůže úplně stačit. Děti se potřebují cítit jistě a v bezpečí a já jim nic z toho nejsem schopná dát. Nevím, jestli toho vůbec někdy budu schopná.

Ale aspoň před útoky vnějšího světa jsem je ochránila – to je ten nejzákladnější a nejdůležitější úkol každého rodiče, aby mu potomky nesežrali predátoři.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

1